ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6894/26 Справа № 216/8894/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - КУЗНЕЦОВ Р.О. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 року м.Кривий Ріг

Справа № 216/8894/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Остапенко В.О.
суддів - Акуленка В.В., Бондар Я.М.

сторони:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальності «Споживчий центр»,
відповідач -  ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України,без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу  відповідача  ОСОБА_1 на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 квітня 2026 року, яке ухвалено суддею Кузнецовим Р.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 06 квітня 2026 року, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальності «Споживчий центр» (надалі – ТОВ «Споживчий центр») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовна заява мотивована тим, що 15.01.2025 між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №15.01.2025-100002670. 
ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за Договором кредиту виконало та надало позичальнику грошові кошти в розмірі 4000,00 грн., строком на 140 днів.
Процентна ставка є фіксованою та становить 1% за один день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. 
Неустойка складає 40,00 грн, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. 
ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 12400,00 грн, що складається з заборгованості: по тілу кредиту в розмірі 4000,00 грн, по процентам в розмірі 5600,00 грн, комісії 800,00 грн. та неустойки 2000,00 грн, яку позивач просив суд стягнути на свою користь, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.
Рішенням Центрально - Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 квітня 2026 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором №15.01.2025-100002670 від 15.01.2025 у розмірі 10400,00 грн, з яких: заборгованість по тілу кредиту - 4000,00 грн; заборгованість по процентам - 5600,00 грн та заборгованість по комісії - 800,00 грн.
У задоволені позовних вимог про стягнення неустойки – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» судові витрати по справі, у вигляді судового збору в розмірі 2031,69 грн.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду в частині стягнення заборгованості по процентам у розмірі 5600,00 грн, заборгованості по комісії у розмірі 800,00 грн та судових витрат у розмірі 2031, 69 грн, посилаючись на неповне з?ясування судом всіх обставин справи та на неправильне застосування судом норм матеріального права.
Апеляційна скрага мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач є військовослужбовцем та перебуває на військовій службі, тому за ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відсотки за користування кредитними коштами та неустойка нарахуванню не підлягають. 
У відзиві на апеляційну скаргу, до яких додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ТОВ «Споживчий центр» зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Крім того, просить врахувати, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 зауважила, що немає підстав вважати умову конкретного кредитного договору про встановлення плати за управління кредитом нікчемною ані з огляду на приписи статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ані з огляду на приписи статті 228 ЦК України. Ця умова є недійсною як оспорювана. За відсутності доказів оскарження відповідачем умови договору щодо встановлення комісії, відсутні підстави для відмови у стягненні вказаного платежу з відповідача.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 15.01.2025 відповідачем ОСОБА_1 підписано пропозицію (оферту) позивача ТОВ «Споживчий центр» на укладення кредитного договору на наступних умовах. За умовами оферти зазначено, що за цим Договором Кредитодавець зобов`язується надати кредит Позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених Договором, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Сума кредиту встановлюється у Заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти; тип кредиту - фінансовий кредит; строк, на який надається кредит встановлюється у Заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти; проценти за користування кредитом встановлюється у Заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти; Графік платежів встановлюється у Заявці, яка є невід`ємною частиною кредитного договору. Кредитодавець надає Позичальнику Кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Надання Кредиту здійснюється шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Позичальника. 
15.01.2025 відповідачем ОСОБА_1 підписано Заявку №15.01.2025-100002670, яка є невід`ємною частиною пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), з якою Позичальник ознайомився за посиланням на сайті: https://sgroshi.com.ua/ua/informaciya-o-kompanii, згідно зі ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію». 
Відповідно до умов кредитного договору позичальнику надається кредит на наступних умовах: сума кредиту: 4000,00 грн; строк, на який надається кредит - 140 днів з дати його надання; дата повернення (виплати) кредиту – 03.06.2025; процентна ставка фіксована незмінна та становить 1% за один день користування кредитом, яка діє протягом всього строку, на який надається кредит. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. Проценти розраховуються шляхом множення кредиту (залишку кредиту у разі його дострокового часткового повернення) (база розрахунку) на кількість днів користування кредитом/залишком кредиту та на процентну ставку. Протягом строку дії договору тарифи за фінансовою послугою залишаються незмінними. Комісія, пов`язана з наданням кредиту – 20% від суми кредиту та дорівнює 2000 грн. 00 коп. Комісія розраховується шляхом множення суми Кредиту (база розрахунку) на розмір Комісії у відсотковому значенні. Нараховується Кредитором та обліковується в день видачі кредиту. Неустойка складає 40,00 грн, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. Розмір процентів відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України становить 365% річних.
Згідно з розрахунком позивача за кредитним договором обліковується заборгованість у розмірі 12400,00 грн, що складається з заборгованості: по тілу кредиту в розмірі 4000,00 грн, по процентам в розмірі 5600,00 грн, комісії у розмірі 800,00 грн та неустойки у розмірі 2000,00 грн.
Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Споживчий центр» до  ОСОБА_1  в частині стягнення заборгованості за кредитним договором №15.01.2025-100002670 від 15.01.2025 у розмірі 10400,00 грн, суд першої інстанції виходив з факту неналежного виконання зобов`язання за укладеним кредитним договором боржником в частині повернення кредиту та сплати комісії і відсотків за його користування, й наявності у зв`язку з цим підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором, у визначеному позивачем розмірі.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ТОВ «Споживчий центр» в частині стягнення неустойки 2000,00 грн, суд першої інстанції керувався п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України та виходив з того, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ТОВ «Споживчий центр» про стягнення заборгованості за тілом кердиту у розмірі 4000,00 грн та відмови у задоволенні позових вимог в частині стягненя неустойки за прострочення виконання зобов?язань учасниками справи не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, згідно якої, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду лише в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по процентам у розмірі 5600,00 грн та комісії у розмірі 800,00 грн, а також розподілу судових витрат.
Колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ТОВ «Споживчий центр» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за відсотками за кредитним договором №15.01.2025-100002670 від 15.01.2025 у розмірі 5600,00 грн, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Однією із загальних засад цивільного законодавства України є свобода договору (п. 3 ч. 1ст. 3 ЦК України).
Спірні відносини між сторонами виникли з приводу неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, і як наслідок виникнення заборгованості, про стягнення якої позивач і звернувся з цим позовом до суду.
Правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49 ЦК України, а також спеціальними нормами глави 71 ЦК України, Закону України «Про електронну комерцію».
У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно із частиною першою статті 526 ЦК Українизобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до положень статті 207 ЦК України, електронний документ прирівнюється до письмової форми правочину.
Спеціальне законодавство у сфері електронної комерції (Закони України «Про електронну комерцію» та «Про електронні документи та електронний документообіг») не заперечує юридичної сили електронних документів та договорів, укладених шляхом обміну електронними повідомленнями.
Встановлено та не оспорюється сторонами, що 15 січня 2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем  ОСОБА_1 , шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором, було укладено договір Кредитний договір (оферти) №15.01.2025-100002670, за умовами якого кредитор надав позичальнику кредит у сумі 4000,00 грн, строком на 140 днів з дати його надання (дата повернення (виплати) кредиту – 03.06.2025), за яким нараховується загальні відсотки в розмірі 1% за один день користування кредитом.
Підписавши кредитний договір, відповідач погодився з умовами договору та правилами надання споживчих кредитів від ТОВ «Споживчий центр».
Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19, до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20).
Зазначений договір є чинним та підлягає виконанню сторонами.
Разом з тим, згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 від 21 квітня 2026 року №2340/1 за формою 5, майор ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 з 21 серпня 2020 року по теперішній час.
Отже, відповідач ОСОБА_1  перебуває на військовій службі та має право на пільги, встановлені для військовослужбовців.
Відповідно до п.п. 3 п. 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Пунктом 3 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію п.п. 3 п. 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.
Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року.
За змістом ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.
У ч. 4 ст. 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.
Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.
Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу.
Вирішуючи питання щодо меж дії особливого періоду в розумінні Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17 дійшла висновку про те, що за змістом наведених вище визначень, навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи.
Відповідно до п. 13 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення.
Аналіз ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» дає підстави зробити висновок, що перелік пільг військовослужбовців та членів їх сімей закріплений у п. 1-12 цього Закону та право на отримання саме цих пільг потребує наявність відповідного посвідчення.
Разом з цим, п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.
Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц.
Крім того, указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/202 в Україні введено воєнний стан, який наразі триває.
Таким чином, ОСОБА_1 , як військовослужбовцю, не повинні були нараховуватися проценти за кредитним договором, оскільки на нього поширювалися пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Враховуючи вищевикладене, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом у розмірі 5600,00 грн. є помилковим, а тому позовні вимоги у вказаній частині задоволенню не підлягають.
При цьому, наведеними нормами не передбачено звільнення військовослужбовців від сплати комісії, передбаченої Законом України "Про споживче кредитування".
Апеляційний суд враховує, що 10.06.2017 набув чинності Закон України "Про споживче кредитування", у зв`язку з чим у Законі України "Про захист прав споживачів" текст статті 11 викладено в такій редакції: "Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".
Положення частин 1, 2, 5 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" з набуттям чинності Закону України "Про споживче кредитування" залишилися незмінними.
Відповідно до пункту 4 частини 1статті 1 Закону України "Про споживче кредитування", загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною 2статті 8 Закону України "Про споживче кредитування" до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України "Про споживче кредитування" передбачає право банку (іншої фінансової установи) встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі №496/3134/19.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, скасуванню в частині задоволення позовних вимог ТОВ «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 5600,00 грн, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, що тягне за собою зміну рішення суду в частині загального розміру заборгованості за Кредитним договором №15.01.2025-100002670 від 15 січня 2025 року, стягнутого судом.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
У зв`язку з чим колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, стягнутого з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» та зменшує цей розмірі з 2031,69 грн. до 944,74 грн, тобто пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (2 422, 40 грн (судовий збір сплачений за подання позовної заяви) х 39% (задоволені позовні вимоги у відсотковому співвідношенні) = 944,74 грн).
Крім того, з огляду на часткове задоволення апеляційної скарги, з ТОВ «Споживчий центр» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, понесені на осплату судового збору за подання апеляційної скарги, у розмірі 2 145,47 грн, тобто пропорційно до задоволеної частини вимог (2 438,03 грн (судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги) х 88% (задоволені вимоги у відсотковому співвідношенні) = 2 145,47 грн).
Керуючись ст.ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 квітня 2026 рокув частині задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальності «Споживчий центр» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 5 600 гривень - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальності «Споживчий центр» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 5 600 гривень – відмовити.
Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 квітня 2026 року в частині загального розміру заборгованості за Кредитним договором №15.01.2025-100002670 від 15 січня 2025 року, стягнутої з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», змінити, зменшивши цей розмірі з 10 400 гривень до 4 800 (чотирьох тисяч вісімсот) гривень 00 (нуль) копійок.
Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 квітня 2026 року  в частині розміру судових витрат, понесених на оплату судового збору, стягнутих з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», змінити, зменшивши цей розмірі 2031 гривень 69 копійок до 944 (дев?ятисот сорока чотирьох) гривень 74 (сімдесяти чотирьох) копійок.
В іншій частині рішення суду залишити без змін. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання апеляційної скарги, у розмірі 2 145 (дві тисячі сто сорок п?ять) гривень 47 (сорок сім) копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 29 червня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: