номер провадження справи 4/10/24

ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2026 Справа № 908/192/24
м.Запоріжжя Запорізької області 

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 1)
до відповідача Комунального некомерційного підприємства “Дніпрорудненська багатопрофільна міська лікарня” Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області, (71630, Запорізька область, Василівський район, м. Дніпроруне, вул. Зелена, буд. 2) 
про стягнення 2 306 410,88 грн.

Господарський суд Запорізької області у складі судді Зінченко Н.Г. 
при секретарі судового засідання Проценко І.Е.

За участю представників сторін:
від позивача – Рильцова Є.Ю., на підставі довіреності № 197 ВІД 29.11.2023 (в реживі відеоконференції)
від відповідача – Мітасов М.І., на підставі ордеру серія АР № 1165304 від 27.02.2024

25.01.2024 через підсистему “Електронний суд” ЄСІКС до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна вих. № б/н, сформована в підсистемі “Електронний суд” ЄСІТС 24.01.2024, (вх. № 210/08-07/24 від 25.01.2024) Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м. Київ до Комунального некомерційного підприємства “Дніпрорудненська багатопрофільна міська лікарня” Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області, м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області про стягнення 2 306 410,88 грн. заборгованості за договором постачання природного газу № 07-1096/1-БО-Т від 11.11.2021, в тому числі 1 596 891,85 грн основного боргу, 337 718,59 грн пені, 76 844,34 грн 3 % річних та 294 956,10 грн інфляційних втрат.
Згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.01.2024 справу № 908/192/24 за вищевказаною позовною заявою розподілено судді Зінченко Н.Г.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 30.01.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/192/24 та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, присвоєний номер провадження справи 4/10/24, підготовче засідання призначено на 28.02.2024.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 28.02.2024 продовжено строк підготовчого провадження у справі № 908/192/24 та відкладено підготовче засідання на 25.03.2024.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 11.03.2024 у зв`язку з перебуванням судді Зінченко Н.Г. у відпустці підготовче засідання призначене на 25.03.2024 перенесено на 04.04.2024.
12.03.2024 через підсистему “Електронний суд” ЄСІКС до Господарського суду Запорізької області від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву № б/н, сформована в підсистемі “Електронний суд” ЄСІТС 11.03.2024 (вх. № 5723/08-08/24 від 12.03.2024) в якому відповідач просить суд продовжити строк для подання відзиву на позовну заяву у зв`язку з тим, що про існування спору відповідачу стало відомо 26.02.2024 з “Опендатабот”, і лише 01.03.2024 представник відповідача зміг ознайомитися з матеріалами справи, зокрема з позовною заявою та документами доданими до неї.
З урахуванням обставин, які стали причинами пропуску відповідачем строку на подання відзиву на позовну заяву та фактичне виконання відповідачем свого процесуального обов`язку щодо подання відзиву на позовну заяву, з метою забезпечення дотримання принципів змагальності і пропорційності, суд, на підставі ч. 2 ст. 119 ГПК України, визнав необхідним з власної ініціативи продовжити відповідачу процесуальний строк для подання відзиву на позовну заяву до 11.03.2024 включно. Відзив на позовну заяву вих. № б/н від 11.03.2024 (вх. № 5723/08-08/24 від 12.03.2024) прийнято до розгляду та залучено до матеріалів справи.
18.03.2024 через підсистему “Електронний суд” ЄСІКС до Господарського суду Запорізької області від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву № б/н, сформована в підсистемі “Електронний суд” ЄСІТС 15.03.2024 (вх. № 6098/08-08/24 від 18.03.2024). Відповідь на відзив прийнято судом до розгляду.
01.04.2024 на електронну пошту Господарського суду Запорізької області з підтвердженим кваліфікованим електронним підписом від відповідача надійшли пояснення (вх. № 2130/08-08/24 від 01.04.2024.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 04.04.2024 підготовче засідання відкладалося на 15.04.2024.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 15.04.2024 підготовче провадження у справі № 908/192/24 закрито, справу призначено до розгляду по суті в судовому засіданні на 29.04.2024.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 29.04.2024 судове засідання відкладалося на 21.05.2024.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 21.05.2024 судом ухвалено повернутися на стадію підготовчого провадження у справі № 908/192/24, провадження у справі № 908/192/24 зупинити до закінчення перегляду в касаційному порядку судового рішення у подібних правовідносинах по справі № 908/1162/23 Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду і набрання законної сили цим судовим рішенням Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 13.04.2026 провадження у справі № 908/192/24 поновлено з 06.05.2026, підготовче засідання призначено на 06.05.2026.
01.05.2026 через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС до Господарського суду Запорізької області від представника позивача надійшли додаткові пояснення у справі вих. № б/н від 01.05.2026, сформовані в підсистемі “Електронний суд” ЄСІТС 01.05.2026, (вх. № 9698/08-08/26 від 01.05.2026).
04.05.2026 через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС до Господарського суду Запорізької області від представника відповідача надійшли додаткові пояснення у справі вих. № б/н від 01.05.2026, сформовані в підсистемі “Електронний суд” ЄСІТС 01.05.2026, (вх. № 9798/08-08/26 від 04.05.2026).
Ухвалою від 06.05.2026 закрито підготовче провадження у справі № 908/192/24, призначено справу до судового розгляду по суті на 02.06.2026.
Представник позивача у судовому засідання 02.06.2026 повідомила суду про наявність клопотання про відкладення розгляду справи до вирішення питання прийняття Великою Палатою Верховного суду до розгляду справи № 916/1218/23, яка також стосується перегляду висновків застосування ст. 3, 12, 13-1 Закону України про забезпечення прав і свобод громадян що перебуваються на тимчасово окупованій території України, спір у справі №916/1218/23 за змістом схожий на правовідносини у справі № 908/1163/24, у зв`язку з чим представник позивача просила відкласти судове засідання. 
Ухвалою від 02.06.2026 розгляд справи відкладено на 23.06.2026. 
23.06.2026 у судове засідання в режимі відеконференції приєднався представник позивача, представник відповідача приймав участь у судовому засіданні в залі суду.
В судовому засіданні 23.06.2026 справу розглянуто, на підставі ст. 240 ГПК України судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та долучених судом до матеріалів справи.
Заявлені позивачем вимоги викладені в позовній заяві відповіді на відзив та додаткових поясненнях, ґрунтуються на положеннях ст.ст. 20, 173-175, 193, 216-218, 230-232, 264-265 ГК України, ст.ст. 11, 15, 16, 509, 525, 526, 530, 549, 610-612, 625, 629, 655, 692, 712 ЦК України та вмотивовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язання щодо оплати у повному обсязі природного газу, поставленого позивачем згідно з умовами договору постачання природного газу № 07-1096/21-БО-Т постачання природного газу від 11.11.2021, в період січень-квітень 2022 року включно, внаслідок чого сума простроченого та неоплаченого основного боргу відповідача складає 1 596 891,85 грн. У зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання позивачем, враховуючи умови договору та приписи діючого законодавства, також нараховано та заявлено до стягнення з відповідача пеню в розмірі 337 718,59 грн, 3% річних в розмірі 76 844,34 грн та інфляційні втрати в розмірі 294 956,10 грн. Позивач в підтвердження заявлених позовних вимог зазначив, що на виконання п.п. 3.5.2 п. 3.5 Договору, позивачем на електронну пошту відповідача, зазначену у Договорі, направлялись примірники актів приймання-передачі спірний період, підписані уповноваженим представником позивача та скріплені печаткою підприємства. Проте, станом на дату складання позовної заяви, відповідач вказані підписані з його боку акти приймання-передачі природного газу позивачу не повернув. В той же час, вмотивованої відповіді-відмови від підписання актів у письмовій формі на виконання вимог підп. 3.5.3 та 3.5.4 п. 3.5 Договору на адресу позивача не надходила. Також позивач відзначив, що відповідачем належних та допустимих в розумінні ст.ст.77, 78 Господарського процесуального кодексу України актів про припинення розподілу, та, як наслідок, споживання природного газу на власні об`єкти до матеріалів справи не представлено. Відносно застосування до спірних правовідносин висновків, викладених у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 03.10.2025 у справі № 9058/1163/23, позивач відзначив, що постачання природного газу до м.Дніпрорудне Василівського району Запорізької області у спірний період не суперечило чинному на той момент законодавчому регулюванню та не підпадало під обмеження, встановлені Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».
Відповідач проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов, запереченнях на відповідь на відзив та додаткових поясненнях. Відповідач, зокрема зазначає наступне. Комунальне некомерційне підприємство «Дніпрорудненська багатопрофільна міська лікарня» Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області має місце реєстрації на території, яка відноситься до тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, у м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області. Оригінали письмових доказів, на які посилається позивач, у відповідача відсутні, оскільки підприємство відповідача знаходиться на окупованій території та всіма документами первинного бухгалтерського заволоділи окупанти. Чинного Тимчасово виконуючого обов`язки директора підприємства Соменко О.С. було призначено на посаду лише в 05.04.2023. До початку лютого 2022 року заборгованості у відповідача не було. Також звертає увагу, що введення воєнного стану в Україні є форс-мажорною обставиною, що підтверджується листом ТТП України від 28.08.2022 № 2024/02.0-7.1, тому з огляду на зазначене відповідач вважає, що розгляд даної справи необхідно здійснювати після закінчення воєнного стану в Україні та/або деокупації, завершення бойових дій, оточення (блокування) Дніпрорудненської міської територіальної громади, на території якої знаходиться відповідач. Крім того, відповідач не може здійснювати підприємницьку діяльність та отримувати коштів від своїх контрагентів. Підприємство зупинило роботу у зв`язку з введення воєнного стану, практично всі працівники тимчасово не виконують професійні обов`язки у зв`язку з воєнними діями, все нерухоме майно підприємства залишилось на окупованій території, що перешкоджає суб`єкту господарювання здійснювати підприємницьку діяльність. Керівник підприємства Абросімов Ю.Ю. 22.12.2022 перереєстрував підприємство за законодавством Російської Федерації. Зазначені обставини та введення воєнного стану призвело до унеможливлення виконання конкретних зобов`язань за договором. З огляду на зазначене, відповідач через відсутність повної інформації щодо заборгованості перед позивачем не може підтвердити існування боргу тому не визнає позов в повному обсязі. Також, за доводами відповідача, непідписання з боку відповідача актів приймання передачі природного газу, які покладені позивачем в обґрунтування позову, виключає можливість визнання їх належним доказом погодження обсягів поставки. При цьому, позивачем не надано належних та допустимих доказів фактичного отримання відповідачем зазначених актів, зокрема, доказів їх доставки, отримання уповноваженою особою та відсутності заперечень, також відсутні докази фактичного споживання природного газу у заявлених обсягах. Відповідач просив в позові відмовити. 
Розглянувши зібрані у справі письмові докази у їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, суд 
УСТАНОВИВ

11.11.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” (Постачальник, позивач) та Комунальним некомерційним підприємством “Дніпрорудненська багатопрофільна міська лікарня” Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області (Споживач, відповідач) укладений договір постачання природного газу № 07-1096/21-БО-Т (далі – Договір). 
Відповідно до п. 1.1 Договору, постачальник зобов`язується поставити споживачу природний газ, а споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього договору.
Відповідно до п., п. 1.1-1.3 Договору Постачальник зобов`язується поставити Споживачеві природний газ, а Споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього Договору. Природний газ, що постачається за цим Договором, використовується Споживачем для своїх власних потреб. За цим договором може бути поставлений природний газ (за кодом згідно УКТЗЕД 2711 21 00 00) власного видобутку (природний газ, видобутий на території України) та/або імпортований природний газ, ввезений на митну територію України. 
Згідно із п. 1.4 Договору, Споживач, підтверджує та гарантує, що на момент підписання цього договору у споживача є в наявності укладений договір на розподіл природного газу між споживачем та оператором газорозподільчої мережі (надалі - Оператор ГРМ).
Відповідно до п.п. 1.4, 1.5 Договору Споживач підтверджує та гарантує, що на момент підписання цього Договору у Споживача є в наявності укладений договір на розподіл природного газу між Споживачем та Оператором газороподільчої мережі (Оператор ГРМ) та присвоєний Оператором ГРМ персональний ЕІС-код та/або укладений договір транспортування природного газу між Споживачем та Оператором газотранспортної системи (Оператор ГТС) та присвоєний Оператором ГТС персональний ЕІС-код (якщо об`єкти Споживача безпосередньо приєднані до газотранспортної мережі). У разі якщо об`єкти Споживача підключені до газорозподільних мереж, розподіл природного газу, який постачається за цим Договором здійснюють оператор(и) газорозподільних мереж, а саме: АТ «Оператор газорозподільних мереж «Запоріжгаз», з якими (яким) Споживач уклав відповідний договір (договори).
Постачальник передає Споживачу на умовах цього Договору замовлений Споживачем обсяг (об`єм) природного газу у період з листопада 2021 року по грудень 2022 року (включно) в кількості 237,0 тис.куб.м (п. 2.1 Договору). 
Підписанням цього договору споживач дає згоду постачальнику на включення його до Реєстру споживачів постачальника, розміщеного на інформаційній платформі Оператора ГТС відповідно до вимог Кодексу ГТС (п. 2.3 Договору).
За визначенням п. 2.4 Договору, в будь-якому випадку, обсяг визначений в акті приймання-передачі природного газу, оформленого відповідно до п. 3.5 цього Договору, вважається фактично використаним за цим Договором обсягом природного газу.
Відповідно п. 3.1 Договору Постачальник передає Споживачу у загальному потоці природний газ у внутрішній точці виходу з газотранспортної системи. Право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ Споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ.
Постачання газу за цим договором здійснюється постачальником виключно за умови включення споживача до Реєстру споживачів постачальника, розміщеного на інформаційній платформі Оператора ГТС (п. 3.2 Договору).
Згідно із п. 3.4 Договору, постачальник із застосування ресурсів Інформаційної платформи Оператора ГТС та споживач здійснюють щоденний моніторинг фактично відібраного споживачем обсягу природного газу.
Пунктом 3.5 Договору закріплено, що приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу. 
Споживач зобов`язується надати постачальнику не пізніше 5-го числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, завірену належним чином копію відповідного акту надання послуг з розподілу/транспортування газу за такий період, що складений між Оператором ГРМ та/або Оператором ГТС та споживачем, на підставі даних комерційного вузла обліку споживача відповідно до вимог Кодексу ГТС/Кодексу ГРМ (пп. 3.5.1 Договору).
На підставі отриманих від споживача даних та даних щодо остаточної алокації відборів споживача на Інформаційній платформі Оператора ГТС постачальник готує та надає споживачу два примірники акту приймання-передачі за відповідний розрахунковий період, підписані уповноваженим представником постачальника (пп. 3.5.2 Договору).
Споживач протягом 2-х робочих днів з дати одержання акту зобов`язується повернути постачальнику один примірник оригіналу акту, підписаний уповноваженим представником споживача, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від його підписання (пп. 3.5.3 Договору). 
У випадку неповернення споживачем підписаного оригіналу акту до 15-го числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, а також у випадку розбіжностей між даними, отриманими від споживача та даних щодо остаточної алокації відборів споживача на Інформаційній платформі Оператора ГТС, обсяг (об`єм) спожитого газу вважається встановленим (узгодженим) відповідно до даних Інформаційної платформи Оператора ГТС та переданим у власність споживачу, а вартість поставленого протягом відповідного розрахункового періоду газу розраховується з урахуванням цін, визначених у розділі 4 цього договору (пп. 3.5.4).
Звірка фактично використаного обсягу газу за цим Договором на певну дату чи протягом відповідного розрахункового періоду ведеться Сторонами на підставі даних комерційних вузлів обліку газу та інформації про фактично поставлений Споживачу обсяг газу згідно з даними Інформаційної платформи Оператора ГТС (п. 3.6 Договору).
Згідно із п. 4.1 Договору, ціна та порядок зміни ціни на природний газ, який постачається за цим договором, встановлюється наступним чином: 
Ціна природного газу за 1000 куб.м газу без ПДВ - 13658,42 грн, крім того ПДВ за ставкою 20%, крім того тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи - 124,16 грн без ПДВ, коефіцієнт, який застосовується при замовленні потужності на добу наперед у відповідному періоді на рівні 1,10 умовних одиниць, всього з коефіцієнтом - 136,576 грн, крім того ПДВ 20%, всього з ПДВ - 163,89 грн. за 1000 куб.м. 
Всього ціна газу за 1000 куб.м з ПДВ, з урахуванням тарифу на послуги транспортування та коефіцієнту, який застосовується при замовленні потужності на добу наперед, становить 16554,00 грн.
Пунктом 4.2 Договору передбачено, що у разі зміни тарифу на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи та/або коефіцієнту, який застосовується при замовленні потужності на добу наперед у відповідному періоді, вони є обов`язковими для сторін за цим договором з дати набрання чинності відповідних змін.
Згідно із п. 5.1 Договору, оплата за природний газ за відповідний розрахунковий період (місяць) здійснюється споживачем виключно грошовими коштами в наступному порядку: 
- 70% вартості фактично переданого відповідно до акту приймання-передачі природного газу - до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу. 
Остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту приймання-передачі природний газ здійснюється споживачем до 15 числа (включно) місяця, наступного за місяцем, в якому споживач повинен був сплатити 70% грошових коштів за відповідний розрахунковий період. У разі відсутності акту приймання-передачі, фактична вартість використаного споживачем газу розраховується відповідно до умов підпункту 3.5.4 пункту 3.5 цього договору. 
Споживач має право здійснити оплату та/або передоплату за природний газ протягом періоду поставки або до початку розрахункового періоду.
Згідно пп. 6.2.2, 6.2.4 п. 6.2 Договору, Споживач зобов`язаний: самостійно контролювати власне використання природного газу за цим договором; своєчасно оплачувати вартість поставленого природного газу в розмірі та порядку, що передбачені цим договором.
За визначенням п. 13.1 Договору, він набирає чинності з дати його укладання і діє в частині поставки газу до 31.12.2022 включно, а в частині розрахунків - до повного їх виконання.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем складені та підписані ним акти приймання-передачі природного газу за період січень – квітень 2022 року на загальну суму 1 596 891,85 грн, а саме:
- № б/н від 31.01.2022 за січень 2022 року на суму 536 640,13 грн, 
- № б/н від 28.02.2022 за лютий 2022 року на суму 452 140,26 грн, 
- № б/н від 31.03.2022 за березень 2022 року на суму 495 882,78 грн (з урахуванням змісту коригуючого акту приймання-передачі природного газу ю/н від 25.04.2022),
- № б/н від 30.04.2022 за квітень 2022 року на суму 112 228,68 грн.
На виконання п.п. 3.5.2 п. 3.5 Договору, зазначені акти позивачем направлялись на електронну пошту відповідача, зазначену у Договорі. 
Проте, станом на дату складання позовної заяви, відповідач підписані Акти позивачу не повернув, вмотивованої відповіді або відмови від підписання актів у письмовій формі, як то передбачено умовами пп. 3.5.3 та 3.5.4 п. 3.5 Договору, не направив. 
В той же час, протягом листопада – грудня 2021 року, позивачем було передано відповідачу природний газ на загальну суму 719 921,50 грн та складені відповідні акти приймання-передачі природного газу. 
Зазначені поставки оплачені відповідачем у повному обсязі, про що свідчить додана до матеріалів позову довідка Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» від 14.12.2023 №16/2-09/93787/2023 з додатком (про надходження), а саме: 17.12.2021 – 227 255,40 грн, 29.12.2021 – 604 220,82 грн. Сума проведених на користь позивача оплат у грудні 2021 року становила 831 476,22 грн. 
З урахуванням наведеного, станом на 01.01.2022 у відповідача обліковувалась переплата в сумі 111 554,72 грн (831 476,22 – 719 921,50), яка була зарахована Постачальником як попередня оплата в рахунок наступних поставок природного газу. 
За поясненнями позивача, у травні 2022 року відповідач звернувся до позивача з листом від 11.05.2022 №288 (вх. №9414/2 від 11.05.2022) про повернення залишку попередньої оплати в сумі 111 554,72 грн, яка утворилась станом на 01.01.2022, на відповідний рахунок відповідача (Споживача). 
27.05.2022 запитувана відповідачем сума попередньої оплати була повернута Комунальному некомерційному підприємству «Дніпрорудненська багатопрофільна міська лікарня» Дніпрорудненської міської ради Васильківського району Запорізької області на вказаний у листі рахунок, що підтверджується довідкою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» від 14.12.2023 №16/2-09/93787/2023 з додатком (про перерахування). 
З відповіді на адвокатський запит Оператора ГТС від 12.01.2024 №ТОВВИХ-24-600 вбачається, що у січні 2022 року відповідачем спожито природний газ з ресурсу позивача в обсязі 32,41756 тис.куб.м, в лютому 2022 року – 27,31306 тис.куб.м, в березні 2022 року – 29,98246 тис.куб.м, у квітні 2022 року – 6,78566 тис.куб.м, що відповідає обсягам, зазначеним позивачем в актах приймання передачі природного газу за січень - квітень 2022 року, які не підписані відповідачем.
Неналежне виконання відповідачем зобов`язання щодо оплати вартості природного газу у повному обсязі та у визначений договором строк стало підставою для звернення позивача до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.
Проаналізувавши норми чинного законодавства, оцінивши докази, суд визнав позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково з наступних підстав.
Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини… Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
За визначенням ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 714 ЦК України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.
Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
У частині 1 статті 664 Цивільного кодексу України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.
За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.
Відповідно ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
Згідно пункту 2 розділу VI Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2496, споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати постачальнику вартість природного газу в розмірі, строки та порядку, що визначені договором.
Як визначено у п. 10 розділу ІІ цих Правил, споживач самостійно контролює власне газоспоживання та для недопущення перевищення підтвердженого обсягу природного газу в розрахунковому періоді має самостійно і завчасно обмежити (припинити) власне газоспоживання. В іншому разі до споживача можуть бути застосовані відповідні заходи з боку постачальника, передбачені цим розділом та розділом VII цих Правил, у тому числі примусове обмеження (припинення) газопостачання. Постачальник має право оперативно контролювати обсяг споживання природного газу споживачем, використовуючи інформаційну платформу Оператора ГТС або інформацію споживача, а також шляхом самостійного контролю обсягів споживання природного газу на об`єкті споживача.
Правове регулювання технічних, організаційних, економічних та правових засад функціонування газотранспортної системи України здійснюється Кодексом Газотранспортної системи, затвердженим постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2493, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за № 1378/27823 (далі - Кодекс ГТС).
Відповідно до пункту 1 глави 2 розділу IV Кодексу ГТС, з метою уніфікації та однозначної ідентифікації суб`єктів ринку природного газу та точок комерційного обліку, розміщених на об`єктах газової інфраструктури, та для забезпечення спрощення процедур зміни постачальників природного газу та електронного обміну даними між суб`єктами ринку природного газу, на національному рівні використовується система кодування, рекомендована Європейською мережею операторів газотранспортних систем (ENTSOG). Для кодування використовується ЕІС-код. На ринку природного газу використовуються ЕІС-коди, що присвоєні відповідно до регламенту EIC-схеми для кодування та ідентифікації в енергетиці. Кожному суб`єкту ринку природного газу та/або точці комерційного обліку може бути присвоєно лише один ЕІС-код.
Згідно з пунктом 4 глави 2 розділу IV Кодексу ГТС, оператор газорозподільної системи присвоює EIC-коди всім споживачам, що приєднані до газорозподільної системи відповідного оператора та відповідних ЕІС-кодів їх точок комерційного обліку (за необхідності).
У пункті 1 глави 3 розділу IV Кодексу ГТС передбачено, що для забезпечення електронної взаємодії та документообігу між суб`єктами ринку природного газу, у тому числі для організації замовлення та супроводження послуг транспортування природного газу в умовах добового балансування газотранспортної системи, а також між суб`єктами ринку природного газу та операторами торгових платформ оператор газотранспортної системи зобов`язаний створити та підтримувати функціонування інформаційної платформи.
Інформаційна платформа - це електронна платформа у вигляді веб-додатка в мережі Інтернет, функціонування та керування якою забезпечується оператором газотранспортної системи, яка використовується для забезпечення надання послуг транспортування природного газу відповідно до вимог цього Кодексу (пункт 5 глави 1 розділу І Кодексу ГТС).
Оператор газотранспортної системи виконує функції адміністратора інформаційної платформи (пункт 5 глави 3 розділу IV Кодексу ГТС).
Інформаційна платформа має бути доступною всім суб`єктам ринку природного газу та операторам торгових платформ у межах їх прав, визначених цим Кодексом, для забезпечення ними дій, пов`язаних із укладанням угод за короткостроковими стандартизованими продуктами, замовленням, наданням та супроводженням послуг транспортування природного газу, у тому числі для подання номінацій/реномінацій, перевірки величин грошових внесків (фінансової гарантії), а також інших дій, передбачених цим Кодексом. Для вчинення вищезазначених дій веб-додаток інформаційної платформи має бути доступним у мережі Інтернет цілодобово, сім днів на тиждень (п. 2 глави 3 розділу IV Кодексу ГТС).
Місцезнаходженням відповідача згідно з договором визначено (на теперішній час також) є: 71630, Запорізька область, Василівський район, м. Дніпроруне, вул. Зелена, буд. 2.
Як вже зазначалось судом, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України “Про правовий режим воєнного стану” введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває по теперішній час.
Згідно вказаного Переліку з урахуванням наступних змін, внесених відповідними наказами, вся територія Дніпрорудненської міської територіальної громади входить до переліку тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України (з 13.03.2022 по теперішній час).
Відповідно до частин 1, 2 ст. 13-1 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України”, положення цієї статті застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями. В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями. На період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено, за винятком випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті. Переміщення товарів, маркування (етикетування) яких свідчить про вироблення таких товарів на тимчасово окупованій території, забороняється, крім речей, які віднесені до особистих речей, що переміщуються у ручній поклажі та/або супроводжуваному багажі відповідно до частин третьої та четвертої цієї статті. Контроль в`їзду-виїзду з метою виявлення, запобігання переміщенню товарів на тимчасово окуповану територію та з такої території в межах контрольних пунктів в`їзду-виїзду, а також поза межами контрольних пунктів в`їзду-виїзду проводять уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду переглянув у касаційному порядку постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.12.2023 у справі № 908/1162/23 про стягнення боргу за спожитий у листопаді-грудні 2022 обсяг електроенергії на об`єкті, який знаходиться у місті Мелітополі.
Об`єднана палата зазначила: “У справі № 908/1162/23, як і у справі № 910/9680/23 (від висновків Верховного Суду в якій пропонується відступити), йдеться про діяльність, що підпадає під ознаки, наведені у частині другій статті 13-1 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України”; окрім того, в обох справах йдеться про території, окуповані з лютого 2022, за відсутності окремого рішення Кабінету Міністрів України щодо територій, тимчасово окупованих, починаючи з 24 лютого 2022. Тобто правовідносини у цих справах є подібними за критерієм здійснення господарської діяльності на тимчасово окупованій території і доводи касаційної скарги ґрунтуються на застосуванні тих самих приписів Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України”.
Предметом розгляду Об`єднаною палатою було питання застосування частини 2 статті 13 та частини 2 статті 13-1 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” до правовідносин, які виникли у період із лютого 2022 по грудень 2022, тобто до прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 06.12.2022 № 1364 “Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією” та затвердження Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України наказу № 309 “Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією”.
Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 3 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” (далі - Закон № 1207-VII), для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях (пункт 1); інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку (пункт 3).
Так, у справі № 908/1162/23 Верховний Суд, залишаючи постанову суду апеляційної інстанції про відмову у позові без змін, зокрема дійшов висновку, що Законом України “Про внесення змін до Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” щодо деяких питань визначення правового статусу тимчасово окупованих територій України в умовах воєнного стану від 16.11.2022 № 2764-ІХ частину третю статті 1 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” було викладено в редакції, за якою дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Діюча редакція цієї норми (у відповідності до змін, внесених Законом України “Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно” № 3050-IX від 11.04.2023) вказує, що дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, які передбачені у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Як зазначила Об`єднана палата, з 07.05.2022 ані пункт 7 частини першої статті 1-1, ані пункт 1 частини третьої статті 3 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” не містили (і зараз також не містять) жодних посилань на те, що статус тимчасово окупованих вказані у них території набувають залежно від наявності чи відсутності (а так само і дати ухвалення) будь-якого рішення того чи іншого повноважного органу державної влади України - РНБО, Кабінету Міністрів України чи іншого органу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
06.12.2022 Кабінет Міністрів України затвердив постанову “Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією”, відповідно до якої перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони України з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій.
Однак, у відповідності до регулювання, запровадженого Законом України від 21.04.2022 № 2217-ІХ “Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України” правовий статус тимчасово окупованої території російською федерацією в розумінні пункту 1 частини першої статті 3 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” не залежить від того, чи ухвалив (і якщо ухвалив - то коли саме) той чи інший повноважний орган державної влади України (РНБО, Кабінет Міністрів України чи інший орган в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України) рішення про визнання певної частини території України тимчасово окупованою. Таке рішення повноважного органу державної влади України (зокрема - і Кабінету Міністрів України) для територій, визначених у пункті 1 частини першої статті 3 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України”, має не конститутивне, а лише інформативне значення, з публічною достовірністю підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація певної частини території України почалася чи припинилася.
З огляду на викладене, у постанові у справі № 908/1162/23 Об`єднана палата дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного Верховним Судом у постанові у справі № 910/9680/23 про поширення положень статті 13-1 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” на території, тимчасово окуповані в період воєнного стану, лише з огляду на загальновідомий факт окупації таких територій за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України.
Суд враховує зазначені вище висновки Верховного Суду у справі № 908/1162/23 відповідно до положень ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, оскільки правовідносини у справах є подібними за змістовим критерієм.
Стаття 42 “Положення про закони і звичаї війни на суходолі”, що є додатком до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі від 18.10.1907, учасницею якої є Україна (дата набрання чинності для України - 24.08.1991), встановлює, що територія визнається окупованою, якщо вона фактично перебуває під владою армії супротивника.
Таким чином, враховуючи, що окупація території місцезнаходження відповідача 13.03.2022 є загальновідомим фактом (підтвердженим до того ж Кабінетом Міністрів України), а також положення ст. 13-1 Закону № 1207-VII, позивач у даний період (із 13.03.2022) не мав права здійснювати господарську діяльність щодо постачання на окуповану територію товарів і послуг, у тому числі природного газу.
Відтак, позивач мав правомірно поставляти відповідачу природний газ по 24.02.2022 включно (по час тимчасової окупації території України), відповідно газ споживався відповідачем саме по цю дату.
З моменту окупації російськими військами м. Мелітополь Запорізької області державні органи України втратили контроль над цією територією, що є загальновідомим фактом та не потребує будь-якого нормативного підтвердження. 
Матеріали справи не містять та сторонами не надано доказів того, що саме відповідач продовжував споживати природний газ, починаючи з 13.03.2022. 
Враховуючи викладене вище, оскільки окупація території України, куди здійснювалося постачання природного газу, розпочалась 13.03.2022, то саме з цього періоду відсутні підстави для стягнення основного боргу. 
Згідно щодобових алокацій за період із 01.03.2022 по 31.03.2022, що містяться в матеріалах справи, алокація за березень 2022 року становить 29,98246 тис.куб.м.
За березень 2022 року позивачу була нарахована сума 496 329,49 грн.
Оскільки окупація території України, куди здійснювалося постачання природного газу, розпочалась 13.02.2022, то підстави для нарахування вартості природного газу відсутні за період 13-31 березня 2022 року. 
Обсяг природного газу за наведений період визначається пропорційно кількості днів у березні 2022 року, а саме: 2998,246 куб.м / 31 днів = 0,96772 тис.куб.м.
Враховуючи умови пункту 4.1 Договору, вартість природного газу за період 13.03-31.03.2022 становить: 
0,96772 тис.куб.м * 13658,42 грн = 13217,53 грн; 0,96772 тис.куб.м * 124,16 грн * коефіцієнт 1,1 = 132,16 грн; 13217,53 грн + 132,16 грн = 13349,69 грн (всього вартість без ПДВ); 13349,69 грн + ПДВ 20% = 15 996,219 грн *19 = 304 374,86 грн (всього вартість з ПДВ).
Таким чином, відсутні підстави для стягнення основного боргу у сумі 304 374,86 грн за період 13.03-31.03.2022.
Також за наведених вище обставин відсутні підстави для стягнення з відповідача основного боргу в сумі 112 228,68 грн за квітень 2022 року. 
Отже, заборгованість за період із 01.02.2022 по 24.02.2022 становить: 496 329,49 грн – 304 374,86 грн = 191 954,63 грн.
Відтак, з відповідача на користь позивача слід стягнути загальну суму 1 180 735,02 грн основного боргу (за період: січень-лютий 2022 року, 01.03-12.03.2022). 
Відповідно ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, стягнення неустойки.
Статтею 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. 
У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (ч. 2 ст. 217 ГК України).
Статтею 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Відповідно до п. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пунктом 4 статті 231 ГК України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Вимоги щодо стягнення пені позивач обґрунтовує пунктом 7.2 Договору, відповідно до якого у разі прострочення споживачем строків остаточного розрахунку згідно пункту 5.1 та/або строків оплати за пунктом 8.4 цього договору, споживач зобов`язується сплатити постачальнику 3% річних, інфляційні збитки та пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховані від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Відповідно до розрахунку позивача сума пені за неналежне виконання відповідачем зобов`язань за Договором становить 337 718,59 грн, яка розрахована за загальний період з 16.03.2022 по 30.11.2023. 
Судом перевірений наданий позивачем розрахунок пені та встановлено, що розрахунок позивачем виконано неправильно, оскільки позивач, з урахуванням висновків суду щодо розміру заборгованості за березень 2022 року та безпідставного включення нарахування за прострочення квітня 2022 року. 
Згідно проведеного судом перерахунку стягненню з відповідача підлягає пеня в розмірі 237 119,49 грн. 
З урахуванням викладеного, вимога про стягнення з відповідача пені заявлена обґрунтовано та підлягає задоволенню судом частково в розмірі 237 119,49 грн. В іншій частині вимог про стягнення пені в задоволені позову відмовляється. 
Відповідно до положень ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З наданого позивачем розрахунку вбачається, що ним нараховані 3% річних за прострочення виконання відповідачем зобов`язань за Договором в розмірі 76 844,34 грн, які розраховані за період з 16.03.2022 по 30.11.2023.
Судом перевірений розрахунок 3% річних, та встановлено, що даний розрахунок виконаний неправильно, оскільки позивач невірно визначив суму нарахування за березень 2022 року та до розміру 3% річних позивач безпідставно включив нарахування за прострочення за квітень 2022 року.
Згідно проведеного судом перерахунку стягненню з відповідача підлягають 3% річних в розмірі 57 863,83 грн. 
З урахуванням викладеного, вимога про стягнення з відповідача 3% річних заявлена обґрунтовано та підлягає задоволенню судом частково в розмірі 57 863,83 грн. В іншій частині вимог про стягнення 3 % річних в задоволені позову відмовляється.
При перевірці розрахунку позивача за вимогою про стягнення втрат від інфляції суд виходив з наступного:
Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).
При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.
Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення у наступному місяці».
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 надала наступні роз`яснення:
- сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця;
- якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці;
- методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: 
1) час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;
2) час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.
Позивачем заявлена вимога про стягнення 294 956,10 грн інфляційних втрат, які розраховані за період: квітень 2022 року – листопад 2023 року.
Судом перевірений розрахунок інфляційних втрат, наданий позивачем, та встановлено, що даний розрахунок виконаний неправильно, оскільки позивач невірно визначив суму нарахування за березень 2022 року та до розміру інфляційних втрат позивач безпідставно включив нарахування за прострочення за квітень 2022 року.
Згідно проведеного судом перерахунку стягненню з відповідача підлягають інфляційні втрати в розмірі 232 236,21 грн. 
З урахуванням викладеного, вимога про стягнення з відповідача інфляційних втрат заявлена обґрунтовано та підлягає задоволенню судом частково в розмірі 232 236,21 грн. В іншій частині вимог про стягнення інфляційних втрат в задоволені позову відмовляється. 
Відповідачем контррозрахунок суми заборгованості заявленої позивачем до стягнення суду не наданий. 
Відносно посилання відповідача на засвідчені листом Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 форс-мажорні обставини, наявність яких звільняє відповідача від виконання зобов`язань за договором, суд зазначає наступне.
Військова агресія Російської Федерації проти України стала підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (з подальшим продовженням), відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». 
В свою чергу, відповідно до частини 2 статті 141 Закону України “Про торгово-промислові палати в Україні” військові дії вважаються форс-мажорними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору.
Відповідно до пункту 6.2 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за заявою зацікавленої особи по кожному окремому договору.
Отже, введення воєнного стану на території України є форс-мажором та є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язань тільки в тому випадку, якщо саме ця обставина стала підставою для невиконання зобов`язань. Тобто підлягає доведенню зв`язок між невиконанням зобов`язань і воєнними діями в Україні.
Ознаками форс-мажорних обставин є наступне: не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.
Судова практика Верхового Суду вказує, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку виконання господарського зобов`язання. Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору. 
Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.
Договором визначений порядок повідомлення сторонами про форс-мажорні обставини.
Відповідно до п. 10.3 Договору, Сторони зобов`язанні негайно повідомити про виникнення форс-мажорних обставин та протягом 14 днів з дати їх виникнення подати підтвердні документи відповідно до законодавства.
Відповідачем доказів дотримання вказаного порядку не надано. Ним не повідомлено позивача про настання форс-мажорних обставин, які унеможливлюють виконання зобов`язань за договором, не було надано документа або будь-яких доказів, що підтверджують їх настання відповідно до вимог, прописаних у Договорі.
Відповідачем також не надано доказів того, що саме введення воєнного стану стало причиною неможливості проведення ним своєчасного розрахунку за поставлений згідно договору природний газ. 
Наведений відповідачем лист ТПП від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, розміщений на веб-сайті ТПП, вищенаведеним нормам Закону і Регламенту не відповідає і не може вважатись сертифікатом про форс-мажорні обставини, виданим Торгово-промисловою палатою України Відповідачу, і, як наслідок, доказом дії обставин непереборної сили.
Також відхиляються судом доводи позивача щодо нерелевантності правових висновків, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23 та щодо неможливості застосування законодавчої заборони на постачання газу в період до 20 березня 2022 року.
Верховний Суд у справі № 908/1162/23 дав оцінку принципу набуття територією правового режиму окупації та констатував, що правовий статус тимчасово окупованої території російською федерацією не залежить від того, чи ухвалив (і якщо ухвалив - то коли саме) повноважний орган державної влади України (РНБО, Кабінет Міністрів України чи інший орган) відповідне рішення про визнання певної частини території України окупованою. Акт уряду або іншого державного органу не є тим правовстановлюючим (конститутивним) юридичним фактом, з яким закон пов`язує появу режиму окупації. Навпаки, таке рішення має виключно інформативне значення, публічно та достовірно підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація певної частини території України почалася чи припинилася. Відповідні території визначаються окупованими з огляду на встановлення там збройними формуваннями російської федерації фактичного та загального контролю.
Як встановлено судом, згідно з наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309, датою окупації територій міста Дніпрорудне Василівського району визначено 13.03.2022. Сам факт тимчасової окупації цих територій у визначений час є загальновідомим фактом, що взагалі не потребує окремого доказування в межах судового провадження.
Законодавча заборона, закріплена у статті 13-1 профільного Закону, є безумовною та однозначною щодо переміщення товарів усіма видами транспорту (зокрема, і трубопровідним) на територію, яка є тимчасово окупованою. Оскільки статус окупованої території виникає об`єктивно з моменту встановлення фактичного контролю з боку держави-агресора, а не з дати прийняття закону № 2138-IX чи урядового розпорядження, застосування імперативних економічних обмежень також повинно пов`язуватися саме з датою фактичної окупації - 13 березня 2022 року.
Відтак, твердження позивача про порушення принципу незворотності дії закону в часі (ст. 58 Конституції України) є безпідставним. Спеціальне законодавство не запровадило заборону “заднім числом”, а лише визнало об`єктивну неможливість та протиправність здійснення економічної діяльності на територіях, контроль над якими вже був фактично втрачений Україною. Неможливість виконання господарських зобов`язань з постачання газу є прямим наслідком військової агресії та фізичної окупації.
Отже, висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі №908/1162/23 має універсальний характер та підлягає обов`язковому застосуванню до спірних правовідносин у цій справі. 
Відповідно до ч., ч. 1-4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Згідно з ст. 74 ГПК України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).
Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Позивач позовні вимоги обґрунтував частково. 
Відповідач визнані судом обґрунтованими вимоги позивача не спростував та не надав до суду доказів, які могли б свідчити про належне виконання зобов`язань за договором щодо оплати вартості отриманого природного газу у визначений договором строк. 
На підставі викладеного, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, заснованими на законі, доведеними та такими, що підлягають задоволенню частково, а саме: в частині стягнення з відповідача на користь позивача 1 180 735,02 грн основного боргу, 237 119,49 грн пені, 57 863,83 грн 3% річних та 232 236,21 грн інфляційних втрат. В задоволені решти вимог судом відмовляється.
Згідно зі ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволеним вимогам.
Керуючись ст., ст. 129, 231, 232, 233, 236-238, 240, 241, 248 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ до Комунального некомерційного підприємства “Дніпрорудненська багатопрофільна міська лікарня” Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області, Запорізька область, Василівський район, м.Дніпроруне задовольнити частково.
2. Стягнути з Комунального некомерційного підприємства “Дніпрорудненська багатопрофільна міська лікарня” Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області, (71630, Запорізька область, Василівський район, м. Дніпроруне, вул. Зелена, буд. 2, ідентифікаційний код 02005131) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 1, ідентифікаційний код 42399676) 1 180 735,02 (дин мільйон сто вісімдесят тисяч сімсот тридцять п`ять) грн 02 коп. основного боргу, 237 119 (двісті тридцять сім тисяч сто дев`ятнадцять) грн 49 коп. пені, 57 863 (п`ятдесят сім тисяч вісімсот шістдесят три) грн 83 коп. 3% річних, 232 236 (двісті тридцять дві тисячі двісті тридцять шість) грн 21 коп. інфляційних втрат та 20 135 (двадцять тисяч сімсот сто тридцять) грн 41 коп. судового збору. Видати наказ.
3. В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Повне судове рішення складено “ 29” червня 2026 р.

Суддя Н.Г. Зінченко

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Центрального апеляційного господарського суду, а у разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.