ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 607/10353/23
провадження № 61-2749св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Пархоменка П. І., 

позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», 
третя особа - філія Тернопільське обласне управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 вересня 2023 року, додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2023 року у складі судді Позняка В. М. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року у складі колегії суддів: ХрапакН. М., Гірського Б. О., Хоми М. В..,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ «Ощадбанк» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позов мотивований тим, що з 10 січня 1994 року вона працювала в Тернопільському обласному управлінні «Ощадбанк» на посаді бухгалтера. Вона має повну вищу освіту за напрямком «економічне і соціальне планування», кваліфікація: «спеціаліст-економіст» та в різний час працювала на різних посадах. З 16 червня 1998 року її переведено на посаду заступника головного бухгалтера філії - начальника відділу організації бухгалтерського обліку, звітності та контролю філії Тернопільського обласного управління АТ «Ощадбанк». 
23 грудня 2022 року відповідач попередив її про заплановане звільнення у зв`язку із зміною в організації роботи філії (наказ №497-к від 22 грудня 2022 року) з 01 березня 2023 року у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці. 24 січня 2023 року на її робочу електронну пошту надійшло повідомлення від головного фахівця сектору західного регіону відділу регіонального підбору персоналу управління підбору та адаптації персоналу департаменту по роботі з персоналом Калити Л. Г. з темою «Централізація посади Відповідь ЦА» з пропозицією для неї зайняти посаду начальника відділу обліку внутрішньобанківських операцій Тернопільського регіонального управління обліку внутрішньо банківських операцій регіональних управлінь банку департаменту бухгалтерського обліку з віддаленим робочим місцем за місцем знаходженням філії - Тернопільське обласне управління AT «Ощадбанк». У відповідь на вказаний лист, 25 січня 2023 року на електронну пошту відповідального за підбір персоналу вона надіслала скановані документи: резюме, заповнену анкету, згоду на перевірку відомостей та копії відповідних документів. Оригінали документів з додатками надіслано на адресу керівника з описом. Відповідач не повідомив її про результат розгляду заяви. 
28 лютого 2023 року на підставі наказу № 53-к від 27 лютого 2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 » її звільнено з посади заступника начальника у зв`язку із скороченням відповідно пункту 1 статті 40 КЗпП України. 27 лютого 2023 року їй надано для ознайомлення «Звіт про вакансії AT «Ощадбанк» станом на 06 лютого 2023 року, в якому пронумеровано близько 1597 вакансій з пропусками нумерації (наприклад 1 і одразу 8, 20, 22, 23, 30 і т.д.). В зазначеному звіті про вакансії станом на 06 лютого 2023 року відсутня вакансія начальника відділу обліку внутрішньобанківських операцій Тернопільського регіонального управління Управління обліку внутрішньобанківських операцій регіональних управлінь банку департаменту бухгалтерського обліку з віддаленим робочим місцем за місцем знаходженням філії - Тернопільське обласне управління AT «Ощадбанк». Інших пропозицій їй не надходило. 
Під час звільнення їй не було запропоновано усі вакантні посади, які відповідають її освіті, кваліфікації і досвіду, що існували на день звільнення (28 лютого 2023 року). 
До подання позовної заяви відповіді (згоди чи відмови) на переведення на іншу посаду надано не було. Таким чином, роботодавцем не було запропоновано усіх вільних посад, які існували по 28 лютого 2023 року, що унеможливило погодитись на реально існуючі вакансії. 
На її утриманні перебуває непрацездатна мати, з якою вони ведуть спільний побут, тоді як відповідач не врахував наявність у неї переважного права при звільненні.
ОСОБА_1 просила суд:
визнати незаконним та скасувати наказ за № 53-К від 27 лютого 2023 року про її звільнення з посади заступника головного бухгалтера філії - начальника відділу організації бухгалтерського обліку, звітності та контролю філії - Тернопільського обласного управління АТ «Ощадбанк»; 
поновити її на посаді; 
стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області від 21 вересня 2023 року,залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року, позов задоволено.
Скасовано наказ начальника філії - Тернопільського обласного управління АТ «Ощадбанк» від 27 лютого 2023 року № 53-К про звільнення ОСОБА_1 .
Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника головного бухгалтера філії - начальника відділу організації бухгалтерського обліку, звітності та контролю філії - Тернопільського обласного управління АТ «Ощадбанк».
Стягнуто з АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 200 510,40 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Стягнуто з АТ «Ощадбанк» на користь держави 3 078, 70 грн судового збору.
Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць в розмірі 29 805,60 грн звернено до негайного виконання.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в АТ «Ощадбанк» відбулися зміни в організації виробництва і праці, у тому числі скорочення чисельності або штату працівників. Про зміни організації праці позивач був вчасно та належним чином повідомлений. 
Досліджуючи виконання роботодавцем вимог, передбачених положеннями частини третьої статті 49-2 КЗпП України, судом встановлено, що в АТ «Ощадбанк» були вакантні посади, які могла би обійняти позивач відповідно до її освіти і кваліфікації, зокрема, і в Тернопільському обласному управлінні, про що свідчать відомості філії про трудові відносини осіб та період проходження служби за період з 06 лютого 2023 року по 28 лютого 2023 року, де станом на 28 лютого 2023 року наявні посади економіста, бухгалтера, проте відповідачем вказані посади позивачу взагалі не було запропоновано. Крім того, позивачу на день звільнення запропоновано вакантні посади, які були в товаристві станом на 06 лютого 2023 року, перелік яких є меншим, від вакантних посад (більше як на 100 посад), які зазначені в відомостях про вакансії АТ «Ощадбанк» станом на 28 лютого 2023 року, зокрема, крім зазначених, наявні посади: начальника відділу електронної комерції; провідного економіста сектору роздрібного бізнесу; провідного економіста служби мікро -, малого та середнього бізнесу тощо. Отже, станом на день звільнення позивач не був ознайомлений з переліком всіх вакантних посад АТ «Ощадбанк».
Суд відхилив посилання відповідача на те, що ОСОБА_1 не пропонувалися вакантні посади, оскільки вона не мала відповідної освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Так, суду не надано жодних доказів, вимог до посад, зокрема, економіста, бухгалтера в Тернопільському обласному управлінні, яким би не відповідала позивач.
Доводи АТ «Ощадбанк» про те, що позивач відмовилася від всіх вакантних посад, які існували станом на 06 лютого 2023 року, не звільняє його від обов`язку запропонувати вакантні посади, які виникли за період від 06 лютого 2023 до моменту звільнення, на яких могла б бути працевлаштована ОСОБА_1 , як це передбачено вимогами статті 49-2 КЗпП України.
Твердження відповідача про те, що перелік вакантних посад формується один раз на місяць та був актуальним на момент звільнення суд відхилив як такий, що не підтверджується матеріалами справи, спростовується відомостями про вакансії АТ «Ощадбанк» станом на 28 лютого 2023 року.
Відповідно до довідки про середній заробіток від 26 червня 2023 року середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 1 354,80 грн. Період вимушеного прогулу становить з 27 лютого 2023 року (день звільнення позивача) по 21 вересня 2023 року (дата ухвалення судового рішення), кількість робочих днів - складає 148 днів. Отже, розмір середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу становить 200 510,00 грн. Саме така сума підлягає стягненню з відповідача згідно з положеннями частини другої 235 КЗпП України
Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2023 року, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року,заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено. Стягнуто з АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 26 000,00 грн витрат на правову допомогу.
Додаткове рішення мотивовано тим, що представником позивача до закінчення судових дебатів було зроблено заяву про те, що докази понесених судових витрат стороною позивача будуть подані після ухвалення судового рішення. В строк, встановлений законом, представники позивача надали докази понесених судових витрат на правову допомогу.
На підтвердження витрат на правову допомогу адвокатом Вітівом В .А. надано: договір про надання правової допомоги від 03 березня 2023 року; акт приймання-передачі виконаних робіт від 25 вересня 2023 року; квитанція до прибуткового касового ордера № 84 від 25 вересня 2023 року. На підтвердження витрат на правову допомогу адвокатом Тесля О. С. надано: договір про надання правової допомоги від 10 липня 2023 року; акт здачі приймання виконаних робіт від 22 вересня 2023 року; детальний опис виконаних робіт у справі.
Суд відхилив доводи відповідача про те, що позивачем не надано доказів оплати витрат на правову допомогу адвокату Теслі О. С., оскільки витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. З цих же підстав суд відхилив посилання відповідача на неналежну форму квитанції до прибуткового касового ордера адвоката Вітіва В., яка підтверджує факт оплати наданих послуг на суму 11 000,00 грн.
Безпідставними є доводи відповідача про відмову в розподілі судових витрат у зв`язку із не зазначенням попереднього розрахунку судових витрат адвокатом Теслею О. С. при подані позову, так як у разі неподання учасником справи попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат.
Суд відхилив посилання відповідача на те, що в акті приймання передачі виконаних робіт від 25 вересня 2023 року, наданого адвокатом Вітівим В., в таблиці в графі «результат» зазначена невірна інформація щодо складання міжнародного договору, договору монтажу, трудового договору тощо, оскільки вказане є очевидною опискою. При цьому, в цій же графі зазначено роботи - підготовка позовної заяви, яка наявна в матеріалах справи і підписана адвокатом Вітівим В.
Щодо тверджень відповідача на те, що в договорі з адвокатом Теслею О. С. не зазначено розміру гонорару, такі теж належить відхилити, оскільки пунктом 4.1. договору передбачено, що розмір гонорару визначається сторонами окремо в акті здачі-приймання виконаних робіт, тобто визначено порядок обчислення гонорару. В акті приймання передачі наданих послуг та описі робіт наданому адвокатом Теслею О. С. зазначено детальний опис наданих послуг, їх вартість, кількість витрачених годин та порядок їх сплати.
Таким чином, витрати відповідача на професійну правничу (правову) допомогу підтверджені належними та допустимими доказами, загальна сума витрат на адвокатські послуги не виходить за розумні межі визначення розміру гонорару, є співмірними з наданим адвокатами обсягом послуг у суді, розміру позовних вимог (близько 10 % від вимоги матеріального характеру), відповідають критерію реальності таких витрат. При цьому суд враховує важливість справи для позивач, яка втратила роботу, на якій працювала тривалий період. Суд враховує, що матеріали справи налічують три томи, які потребували детального опрацювання, кількість підготовлених адвокатами та опрацьованих процесуальних документів та участь в судових засіданнях. Суд вважає, що відповідачем не надано доказів, що надані послуги є завищеними, а тому клопотання про зменшення витрат на правову допомогу не підлягає до задоволення.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції. Щодо доводів представника відповідача в апеляцій скарзі про те, що ОСОБА_1 не пропонувалися вакантні посади, оскільки вона не мала відповідної освіти, кваліфікації, досвіду, то як вбачається з матеріалів справи відповідачем при проведенні процедури скорочення не було здійснено порівняльного аналізу продуктивності праці та кваліфікації позивача за критеріями освіти, загального стажу роботи, досвіду роботи, функціональних повноважень на останній займаній посаді, наявності стягнень, заохочень, підвищення кваліфікації, щорічної оцінки, атестації, також не має відповідним чином оформленого висновку, рішення, атестаційних комісій чи іншого органу роботодавця, яким би було встановлено невідповідність кваліфікації, освіти або досвіду позивача для переведення на наявні вакантні посади. Матеріалами справи підтверджено наявність у ОСОБА_1 вищої економічної освіти за напрямком «економічне і соціальне планування» з кваліфікацією «спеціаліст-економіст», що підтверджується дипломом спеціаліста серії НОМЕР_1 від 25 травня 1993 року, виданим Тернопільським інститутом народного господарства. Водночас відповідачем не спростовано відсутності жодної посади, що була запропонована позивачу, яка б не відповідала її кваліфікації.
Аргументи учасників справи
26 лютого 2024 року АТ «Ощадбанк» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просило скасувати оскаржені судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що власнику належать виключні повноваження встановлювати кваліфікаційні характеристики до посад, здійснювати перегрупування та переміщення працівників. Тому непогодження працівників із рішеннями про визначення структури підприємства чи установи, зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників не вважається належним способом захисту, працівник не може ставити під сумнів таке рішення. Всі вакантні посади, які були актуальними в AT «Ощадбанк», в тому числі за період з 06 лютого 2023 року по 28 лютого 2023 року, пропонувались позивачу виключно з врахуванням освіти, кваліфікації та досвіду останньої. Роботодавець не зобов`язаний пропонувати працівнику посади, роботу на яких працівник виконувати не зможе. При цьому будь-яких документів, які б підтверджувати наявність відповідного диплома, підвищення кваліфікації по відповідним напрямкам (посадам, які нібито протиправно незапропоновані банком), наявного досвіду тощо, матеріали справи не містять та позивач їх не надав. Натомість судами проігноровано такі докази як посадова інструкція, диплом, трудова книжка позивача, що вказують на вузьку спеціалізацію працівника саме в сфері бухгалтерії. Нові управління та відділи були створені 01 березня 2023 року, тобто вже після звільнення позивача, а тому нові посади у новостворених підрозділах могли взагалі не пропонуватись ОСОБА_1 .
Наявність в актуальних та не запропонованих посадах слова «економіст» та той факт, що позивач має вищу освіту з кваліфікацією «спеціаліст-економіст» не може однозначно підтверджувати можливість обійняти ту чи іншу посади, оскільки в цілому поняття «економіст» доволі широке поняття, яке може використовуватись в різних сферах діяльності AT «Ощадбанк», в тому числі, в напрямку «Комерції», «Роздрібного чи мікро-, малого та середнього бізнесу (торгівлі)» тощо, оскільки позивач за весь період своєї трудової діяльності починаючи з 1994 року працювала виключно в галузі «Бухгалтерії». У зв`язку з чим необхідної освіти, кваліфікації та тим більше досвіду для зайняття незапропонованих вакансій ОСОБА_1 не було, що проігноровано судами. Суди безпідставно ототожнили абсолютно різні посади та види діяльності.
Не зрозумілим є те, де саме відображена інформація щодо наявності 22 вакансій в наданій ПФУ таблиці відомостей про трудові відносини та період проходження військової служби, філії - Тернопільського обласного управління AT «Ощадбанк» за період з 06 лютого 2023 року по 28 лютого 2023 року, про що вказали суди. Разом з тим, замість 22 вільних вакансій (в т.ч. бухгалтерів, головного бухгалтера, економіста та завідувача сектору), як вказав суд першої інстанції, в дійсності було 22 посади, які були скороченні 28 лютого 2023 року або звільнені (за власним бажанням/угодою сторін тощо) станом на вказану дату закінчення трудових відносин, у зв`язку з чим просто апріорі не могли пропонуватись іншим працівникам, зокрема й ОСОБА_1 , посада якої також є в даних відомостях під № 5. Отже, разом із посадою, яку займала позивач, скороченню підлягали і інші посади бухгалтерів, головного бухгалтера. Вони виведені із штатного розпису (докази наявні в матеріалах справи). Тобто посади, наявністю яких обґрунтовані оскаржувані судові рішення, не могли бути пропоновані ОСОБА_1 , так як переведення на них з 01 березня 2023 року було б неможливим.
Позивачем не заперечується та визнається, а судами встановлено, що ОСОБА_1 пропонували перелік вакантних посад в AT «Ощадбанк». Зокрема, повідомленням від 23 грудня 2022 року позивачеві запропоновано 1192 вакантні посади по усій структурі AT «Ощадбанк», про що свідчить підпис позивача про отримання зазначеного повідомлення з додатком. Повідомленням від 27 лютого 2023 року позивачеві запропоновано 1597 вакантних посад по усій структурі AT «Ощадбанк», про що свідчить підпис позивача. Згідно з вказаними повідомленнями, серед інших посад у структурі AT «Ощадбанк» були і вакантні посади у філії - Тернопільське обласне управління AT «Ощадбанк», зокрема згідно з повідомленням від 23 грудня 2022 року - 20 вакантних посад, а з повідомленням від 27 лютого 2023 року - 13 вакантних посад. Отже, роботодавець протягом усього часу попередження про наступне вивільнення пропонував позивачу наявні на підприємстві вакансії, крім того в повідомлені 27 лютого 2023 року позивачу запропоновано також перелік посад в структурі Департаменту бухгалтерського обліку. Позивачем згоди на переведення на жодну з запропонованих вакансій не надано.
Представниками позивача в повній мірі не надіслано на адресу відповідача документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ), зокрема: адвокатом Вітів В. А. долучено квитанцію про сплату 11 000,00 грн в довільній формі, яка не оформлена у встановленому законом порядку; адвокатом Тесля О. С. взагалі не надано акт виконаних робіт чи іншого документа, складеного з клієнтом на підтвердження надання послуг, а також квитанцію про оплату 15 000,00 грн. Більше того, такого роду документ як квитанція про оплату відсутній в додатках поданої адвокатом заяви. Недотримання відповідних норм процесуального права та ненадання підтверджуючих документів відповідачу про надання правничої допомоги є правовою підставою для залишення без розгляду поданих заяв. 
У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. У позовній заяві було зазначено, що позивачем буде понесено витрати у розмірі 5 000,00 грн за складання позовної заяви та по 1 500,00 грн за участь представника у судовому засіданні. З матеріалів справи вбачається, що фактично відбулось 4 судові засідання. Тому були наявні правові підстави для відмови в задоволенні заяви представника позивача - адвоката Теслі О. С. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн., оскільки у першій заяві по суті спору такі витрати не включено до попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат. 
З наведених в акті приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 25 вересня 2023 року, зокрема зазначеного в ньому результату п. 1 наданої послуги, можна зробити ствердний висновок, що складення шаблону договору міжнародного договору поставки, договору монтажу, трудового договору, договору на виконання цивільно-правових зобов`язань, положення та інструкції з безпеки праці на виробництві абсолютно не відноситься та не може відноситись до цієї справи, а висновок суду, що наведене є опискою, безпідставний та необґрунтований. 
Представник позивача - адвокат Тесля О.С. всупереч вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України не зробив відповідну заяву про подання доказів понесення судових витрат.
Клопотання про поновлення строку для-подання доказів щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу відсутні. 
Зі змісту п. 4.1. договору про надання правової допомоги від 10 липня 2023 року, укладеного між адвокатом Тесля О. С. та позивачем, передбачено, лише те, що розмір гонорару, який клієнт сплачує адвокату за надану в межах цього Договору правову допомогу, визначається сторонами окремо у акті здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг). Тобто не передбачено ні конкретний розмір гонорару, ні порядок його саме обчислення, його форма тощо. З наведеного можна зробити висновок, що адвокатський гонорар саме у формі фіксованого розміру гонорару наведений лише в акті здачі-приймання виконаних робіт (надання послуг) від 22 вересня 2023 року.
Суми понесених витрат про надання правничої допомоги є явно завищеними, не відповідають критеріям розумності їхнього розміру, дійсності та необхідності. Для кваліфікованого юриста ця справа є спором незначної складності, оскільки наявна стала практика Верховного Суду у подібних трудових правовідносинах. Великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатами і застосуванню, спірні правовідносини не передбачають. Більше частина документів у справі це перелік вакантних посад в АТ «Ощадбанк». Відповідні аргументи були проігноровані судами.
Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду
Ухвалою Верховного Суду від 27 березня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі. Заяву АТ «Ощадбанк» про зупинення виконання судових рішень задоволено частково. Зупинено виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 вересня 2023 рокув частині стягнення з АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за виключенням стягнення заробітної плати за один місяць в розмірі 29 805,60 грн, яке допущено до негайного виконання.
В ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підставу, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі № 755/3495/16-ц, від 22 січня 2020 року у справі № 451/706/18, від 26 січня 2022 року у справі № 185/5041/18, від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц, від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15, від 17 лютого 2021 року у справі № 235/4593/19, від 19 травня 2021 року у справі № 310/9294/18, від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, від 22 вересня 2021 року у справі № 463/3724/18, від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 922/2821/18, від 10 грудня 2019 року у справі № 902/844/18, від 16 березня 2021 року у справі № 910/18649/19, від 02 березня 2023 року у справі № 5019/1274/11, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, від 12 грудня 2019 року у справі № 922/1897/18, від 24 грудня 2019 року у справі № 909/359/19, від 13 лютого 2020 року у справі № 911/2686/18, від 19 лютого 2020 року справі № 910/16223/18, від 21 травня 2020 року у справі № 922/2167/19, від 10 грудня 2020 року у справі № 922/3812/19, від 26 січня 2021 року у справі № 910/20098/16, від 07 вересня 2020 року у справі № 910/4201/19, від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 09 червня 2020 року у справі № 466/9758/16-ц, від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 05 грудня 2019 року у справі № 910/15897/18, від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18, від 08 лютого 2022 року у справі № 910/20792/20, від 30 січня 2023 року у справі № 910/7032/17 та постановах Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15, від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17).
Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2026 року справу призначено до судового розгляду. 
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що ОСОБА_1 з 01 червня 2017 року працювала на посаді заступника головного бухгалтера філії - начальника відділу організації бухгалтерського обліку, звітності та контролю філії - Тернопільського обласного управління АТ «Ощадбанк» (наказ № 331-П від 01 червня 2017 року) 
ОСОБА_1 має вищу освіту за напрямком «економічне і соціальне планування» з кваліфікацією «спеціаліст-економіст», що підтверджується дипломом спеціаліста серії НОМЕР_1 від 25 травня 1993 року, виданим Тернопільським інститутом народного господарства.
Згідно з попередженням АТ «Ощадбанк», отриманим позивачем 23 грудня 2022 року, на підставі рішення правління АТ «Ощадбанк» від 25 жовтня 2022 року № 8 «Про централізацію функцій підрозділів організації бухгалтерського обліку, звітності та контролю та зміни в організації виробництва і праці в АТ «Ощадбанк» (протокол від 30 листопада 2022 року № 71) та наказу філії - Тернопільського обласного управління АТ «Ощадбанк» № 497-к від 22 грудня 2022 року «Про попередження працівників відділу організації бухгалтерського обліку, звітності та контролю - філії-Тернопільського обласного управління АТ «Ощадбанк», 01 березня 2023 року скорочується посада заступника головного бухгалтера філії - начальника відділу організації бухгалтерського обліку, звітності та контролю.
23 грудня 2022 року АТ «Ощадбанк» повідомлено ОСОБА_1 про вакантні посади в АТ «Ощадбанк», перелік яких міститься в Додатку № 1, в якому викладено актуальну інформацію про вакансії АТ «Ощадбанк» станом на 12 грудня 2022 року.
27 лютого 2023 року відповідач повідомив позивача про вакантні посади в АТ «Ощадбанк», перелік яких міститься в Додатку №1, в якому викладено актуальну інформацію про вакансії АТ «Ощадбанк» станом на 06 лютого 2023 року.
Наказом начальника філії - Тернопільського обласного управління АТ «Ощадбанк» № 53-к від 27 лютого 2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 » звільнено ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера філії - начальника відділу організації бухгалтерського обліку, звітності та контролю філії - Тернопільського обласного управління АТ «Ощадбанк» з 28 лютого 2023 року у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Підставою для винесення вказаного наказу зазначено: наказ від 22 грудня 2022 року № 497-к «Про попередження працівників відділу організації бухгалтерського обліку, звітності та контролю філії - Тернопільського обласного управління АТ «Ощадбанк» про наступне їх вивільнення, персональне попередження від 23 грудня 2022 року, повідомлення про вакансії 23 грудня 2022 року, повідомлення про вакансії від 27 лютого 2023 року.
Як вбачається з відомостей про вакансії АТ «Ощадбанк» станом на 28 лютого 2023 року, у вказаних відомостях міститься інформація про наявність станом на 28 лютого 2023 року в АТ «Ощадбанк» близько 1653 вакансій, в тому числі про наявність 19 вакансій в Тернопільському обласному управлінні АТ «Ощадбанк», зокрема відомості про вакансії: начальника відділу електронної комерції; провідного економіста сектору роздрібного бізнесу; провідного економіста служби макр -, малого та середнього бізнесу тощо.
Як слідує з відомостей про трудові відносини та період проходження військової служби філії за період з 06 лютого 2023 року по 28 лютого 2023 року, в ній наявна інформація про 22 вільні вакансії, в тому числі: бухгалтерів, головного бухгалтера, економіста та завідувача сектору.
Згідно з довідки № 13/8.2-11/1367 від 26 червня 2023 року, виданої АТ «Ощадбанк», середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за період з грудня 2022 року по січень 2023 року становить 29 805,60 грн, середньоденна заробітна плата за вказаний період - 1 354,80 грн.
Позиція Верховного Суду
Щодо суті спору
Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).
Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).
Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно (частини перша-третя стаття 49-2 КЗпП України, тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Тлумачення наведений норм свідчить, що пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, зокрема: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників. У всіх випадках такого звільнення працівник має бути персонально попереджений про наступне звільнення не пізніше ніж за два місяці, що є обов`язком власника, який може бути делегований іншому органу.
У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік (частини перша, друга статті 235 КЗпП України).
У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17, на яку посилається заявник, вказано, що «розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника».
Аналогічні за змістом висновки викладено містяться й у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року в справі № 6-40цс15, на яку також посилається АТ «Ощадбанк».
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, на яку є посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків».
У постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2021 року у справі № 235/4593/19, яка є підставою касаційного оскарження, вказано, що «власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. … Отже урахувавши, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників, а також те, що на підприємстві відповідача дійсно відбулися зміни в організації виробництва і праці із скорочення єдиної в штатному розписі посади, яку обіймав позивач, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення позивача з займаної посади у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці (скорочення чисельності та штату працівників) відбулося з дотриманням норм трудового законодавства, у тому числі, й положень статті 49-2 КЗпП України. З такими висновками погоджується й колегія суддів Верховного Суду».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року у справі № 185/5041/18, на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що «виключне право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис закріплено у статті 64 ГК України, згідно з якою підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. Втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України. Висновок щодо права підприємства самостійно визначати організаційну структуру викладено Верховним Судом у постанові від 28 березня 2019 року у справі № 755/3495/16-ц (провадження 
№ 61-1350св17)».
За загальним правилом, суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність скорочення штату та чисельності працівників, оскільки право визначати чисельність і штат працівників належить власнику або уповноваженому ним органу (висновки Верховного Суду у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц, від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц, на які посилається особа, яка подала касаційну скаргу).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 310/9294/18, на яку посилається заявник, вказано, що «відповідач сам вправі визначати кваліфікаційні вимоги до своїх працівників відповідно до посадових обов`язків, які ставляться перед працівником. … право на залишення на роботі, передбачене частиною першою статті 42 КЗпП України, не застосовується для працевлаштування у новоутворених структурних підрозділах (при зміні організаційної структури), оскільки, переважне право на залишення на роботі не є тотожним переважному праву на працевлаштування на нову посаду у новостворених підрозділах».
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
У справі, що переглядається:
при зверненні із позовом ОСОБА_1 посилалась на те, що при її звільненні на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України АТ «Ощадбанк» не виконало обов`язок щодо подальшого її працевлаштування та їй не було запропоновано всі наявні вакантні посади на підприємстві, які відповідали її освіті та кваліфікації;
ОСОБА_1 додала до позовної заяви звіт про вакансії АТ «Ощадбанк» станом на 06 лютого 2023 року, з яким її ознайомлював роботодавець; на виконання вимог ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 червня 2023 про витребування переліку усіх вакантних посад, які існували в АТ «Ощадбанк», станом на 28 лютого 2023 року, відповідач надав суду звіт про вакансії АТ «Ощадбанк» станом на 28 лютого 2023 року (т. 2, а. с. 27-194); суди встановили, що позивачу на день звільнення запропоновано вакантні посади, які були в товаристві станом на 06 лютого 2023 року, перелік яких є меншим, від вакантних посад (більше як на 100 посад), які зазначені в відомостях про вакансії АТ «Ощадбанк» станом на 28 лютого 2023 року, зокрема, наявні посади: начальника відділу електронної комерції; провідного економіста сектору роздрібного бізнесу; провідного економіста служби мікро -, малого та середнього бізнесу тощо. 
колегія судів звертає увагу, що власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Роботодавець є таким, що виконав обов`язок щодо працевлаштування працівника, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення;
встановивши, що станом на день звільнення позивач не був ознайомлений з переліком всіх вакантних посад АТ «Ощадбанк», суди зробили обґрунтований висновок про визнання незаконним та скасування наказу відповідача про припинення із позивачем трудового договору, поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
Зміст доводів АТ «Ощадбанк» в цій частині зводиться до того, що суди допустили помилки визначаючи кількість та перелік посад, які були вакантні на період звільнення ОСОБА_1 . Разом з тим, ключовим у справі є те, чи було запропоновано ОСОБА_1 протягом усього періоду скорочення і включно на день звільнення (28 лютого 2023 року) вакантні посади (інша робота), а суди встановили, що на день звільнення всіх посад, на які могла претендувати позивач, запропоновано їй не було.
Наведені у касаційній скарзі доводи, що суди не дослідили та не надали належної оцінки доказам, які містяться у справі, зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. Такі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права або порушення норм процесуального права, застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду, на які є посилання в касаційній скарзі, а зводяться до переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина перша статті 410 ЦПК України).
Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 9901/407/19 вказано, що:
«системний аналіз пункту 3 Порядку № 100 та пункту 164.6 статті 164 ПК України дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.
Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків). Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у подібних правовідносинах у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц та від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19» та в резолютивній частині постановила: «Викласти абзац четвертий резолютивної частини в новій редакції: «Стягнути з Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (ідентифікаційний код 37316378; місцезнаходження: 03109, м. Київ, вул. Генерала Шаповала, 9) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, місце проживання: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 895 561,73 грн (вісімсот дев`яносто п`ять тисяч п`ятсот шістдесят одна гривня 73 копійки) з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів».
Суд першої інстанції при стягненні з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу не вказав, що ця сума підлягає стягненню з утриманням з неї податків та інших обов`язкових платежів, а тому абзац третій резолютивної частини рішення суду першої інстанції належить змінити, виклавши його у новій редакції.
Щодо додаткового рішення суду 
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У частинах четвертій - шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), на яку посилається заявник, вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
У додатковій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12 грудня 2019 року у справі № 922/1897/18, на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що «відповідно до частини другої статті 124 ГПК суд може відмовити стороні, яка не подала разом з першою заявою по суті спору попереднього розрахунку суми судових витрат, у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору, тобто відмовити зокрема у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу. Правова конструкція зазначеної норми свідчить, що це право суду, а не його обов`язок. Отже, Касаційний господарський суд відхиляє доводи позивача стосовно застосування зазначеної норми та вважає за можливе розглянути заяву відповідача без попереднього розрахунку суми судових витрат».
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), на яку містить посилання касаційна скарга, вказано, що «можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Велика Палата Верховного Суду при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу вважає за необхідне надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких позивач має заперечення».
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (див. постанови Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 25 січня 2023 року у справі № 303/1430/18).
Аналіз матеріалів справи свідчить: 
позовна заява ОСОБА_1 подана та підписана її адвокатом Вітів В. А., який діяв на підставі договору про надання правової допомоги № 1/Т від 03 березня 2023 року. У позовній заяві заявлено, що позивач очікує понести судові витрати на правничу допомогу, розмір яких попередньо становить: 5 000,00 грн за допомогу при складанні позовної заяви; 1 500,00 грн за участь представника у судовому засіданні;
в судовому засіданні 11 липня 2023 року інтереси ОСОБА_2 представляла адвокат Тесля О. С., яка діяла на підставі договору про надання правової допомоги № 1123 від 10 липня 2023 року;
отже, під час розгляду справи судом першої інстанції інтереси позивача представляли двоє адвокатів: Вітів В. А. та Тесля О. С. До ухвалення судом першої інстанції судового рішення по суті спору сторона позивача не подавала будь-яких інших, ніж заявлено в позовній заяві, попередніх розрахунків, а також доказів, крім ордерів на надання правничої (правової) допомоги, виданих Вітівим В. А. та Теслею О. С. ;
21 вересня 2023 року Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області ухвали рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив у повному обсязі;
26 вересня 2023 року адвокат Тесля О. С. засобами електронного поштового зв`язку надіслала заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення з АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 15 000,00 грн витрат, понесених на правову допомогу. На підтвердження витрат надано: договір про надання правової допомоги № 1/23 від 10 липня 2023 року, у пункті 1. 1 якого передбачено зобов`язання адвоката надавати професійну правничу допомогу клієнту у Тернопільському міськрайонному суді Тернопільської області у справі № 607/10353/23. Розмір гонорару визначається сторонами окремо в Акті здачі-приймання виконаних робіт (пункт 4.1). Клієнт оплачує узгоджений в акті гонорар протягом 5-ти днів після підписання Акту. Акт здачі приймання виконаних робіт (надання послуг) складено 22 вересня 2023 року, в якому зазначено перелік наданих послуг на суму 15 000,00 грн. Детальний опис виконаних робіт у справі, який включає ознайомлення із матеріалами справи, підготовка відповіді на відзив, аналіз таблиць щодо актуальних вакансій, які надані відповідачем, підготовка письмових пояснень, участь в п`яти судових засіданнях;
26 вересня 2026 року засобами поштового зв`язку адвокат Вітів В. А. також подав заяву, у якій просив ухвалити додаткове рішення про стягнення з АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 11 000,00 грн витрат, понесених на правову допомогу. На підтвердження витрат надано: договір про надання правової допомоги від 03 березня 2023, в якому адвокат Вітів В. взяв на себе зобов`язання надавати необхідну правничу допомогу клієнту ОСОБА_1 в всіх органах, установах та організаціях незалежно від форм власності у справах щодо оскарження незаконного звільнення клієнта, поновлення на роботі та стягнення заробітної пати за час вимушеного прогулу (пункт 1.1). Гонорар становить фіксований розмір 5 000,00 грн за складення позовної заяви та 1 500,00 грн за представництво в судовому засіданні (пункт 4.2); акт приймання-передачі виконаних робіт складено 25 вересня 2023 року, відповідно до якого ОСОБА_1 прийняла виконані роботи на суму 11 000,00 грн, в тому числі за підготовку позовної заяви - 5 000,00 грн та представництво в суді (26 липня 2023 року, 30 серпня 2023 року, 19 вересня 2023 року та 20 вересня 2023 року) - 6 000,00 грн; квитанція до прибуткового касового ордера № 84 від 25 вересня 2023 року про те, що адвокат Вітів В. А. прийняв від ОСОБА_1 11 000,00 грн;
04 жовтня 2023 року АТ «Ощадбанк» подало клопотання про відмову у задоволенні заяв представників позивача про стягнення витрат на правничу допомогу. Клопотання мотивовано тим, що квитанція про оплату витрат на правову допомогу надану адвокатом Вітівом В. А. не відповідає вимогам закону. Адвокат Тесля О. С. взагалі не надала акту виконаних робіт чи іншого документа складеного з клієнтом на підтвердження наданих послуг, а також квитанції про оплату 15 000,00 грн. В першій заяві по суті позивач не надала орієнтований розмір судових витрат. Тесля О. С. не було зроблено відповідної заяви про подання доказів понесених судових витрат до закінчення судових дебатів. Крім того, заявлені витрати не відповідають критерію розумності їхнього розміру, дійсності та необхідності та є завищеними. В договорах, які надані представниками, не заначено розмір та/або порядок обчислення гонорару адвоката, як і відсутня вказівка на справу, по якій надається правова допомога. У такій категорії справ наявна стала практика, а тому вона не є справою значної складності;
суд першої інстанції встановив, що представником позивача Вітівом В. А. до закінчення судових дебатів було зроблено заяву про те, що докази понесених судових витрат стороною позивача будуть подані після ухвалення судового рішення, представники позивача надали докази понесених судових витрат на правову допомогу у встановлений законом строк;
відхиляючи доводи відповідача про те, що Вітівом В. А. не надано належних доказів на підтвердження оплати послуг на правничу допомогу, суди правильно керувались тим, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено. Також правильно визнано безпідставними доводи в тій частині, що в акті приймання передачі виконаних робіт від 25 вересня 2023 року, наданого адвокатом Вітівом В. А. в таблиці в графі «результат» зазначена невірна інформація щодо складання міжнародного договору, договору монтажу, трудового договору, тощо, оскільки вказане є очевидною опискою. При цьому, в цій же графі зазначено роботи - підготовка позовної заяви, яка наявна в матеріалах справи і підписана адвокатом Вітівом В. А.;
суд першої інстанції проаналізував обсяг наданих Вітівом В. А послуг, їх відповідність принципу пропорційності, критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, урахував рівень складності справи, яку суд справою незначної складності не визнавав, необхідних процесуальних дій сторони, а також те, що до суду надано належні та допустимі докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, надану адвокатом Вітівом В. А., обґрунтовано вважав, що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 11 000,00 грн; 
разом з тим, колегія суддів вважає, що вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу, надану адвокатом Теслею О. С., не підлягають задоволенню з огляду на те, що у договорі про надання правової допомоги № 1/23 від 10 липня 2023 року сторони не визначили розмір та порядок обчислення гонорару адвоката, про що домовилися лише після ухвалення рішення від 21 вересня 2023 року, яким суд позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив у повному обсязі, шляхом складення Акта здачі приймання виконаних робіт (надання послуг) 22 вересня 2023 року. Вказаний договір, будь-які інші докази цих витрат, попередній їх розрахунок до ухвалення судового рішення сторона позивача не надала. А попередній розрахунок, що містився в позовній заяві, не містив відомостей щодо вартості додаткових витрат, наданих іншим адвокатом позивача. Ці обставини не дозволяли відповідачеві прогнозувати загальний розмір додатково понесених витрат позивачем на правничу допомогу.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги,з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення частково ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, додаткове рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині його перегляду змінити та зменшити розмір витрат на правничу допомогу з 26 000,00 грн до 11 000,00 грн, рішення суду першої інстанції змінити в резолютивній частині, виклавши його абзац третій в новій редакції, а в іншій частині оскаржені судові рішення залишити без змін. 
З огляду на викладене, виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 вересня 2023 року в частині стягнення з АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зупинене ухвалою Верховного Суду від 27 березня 2024 року, належить поновити у зміненій касаційним судом редакції.
Керуючись статтями 400, 402, 410, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.
Додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2023 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року в частині його перегляду змінити та зменшити розмір витрат на правничу допомогу, який стягнуто з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 , з 26 000,00 грн до 11 000,00 грн.
Рішення Тернопільського міськрайонний суд Тернопільської області від 21 вересня 2023 року в частині стягнення з Акціонерного товариства «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити, виклавши його абзац третій в такій редакції:
«Стягнути з Акціонерного товариства «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 200 510,40 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів».
В іншій частині рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 вересня 2023 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року в частині його перегляду залишити без змін.
Поновити виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 вересня 2023 року в частині стягнення з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зміненій касаційним судом редакції.
З моменту ухвалення постанови касаційного суду додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2023 року та постанова Тернопільського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року в частині його перегляду у зміненій частині втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко