Справа № 358/488/26  Провадження № 1-кп/358/137/26   	

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2026 року м. Богуслав 

Богуславський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,
за участю: прокурора ОСОБА_3 ,
потерпілого ОСОБА_4 ,
обвинуваченої ОСОБА_5 ,
захисника адвоката ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Богуслав кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12026111230000260 від 11.02.2026 за обвинуваченням:
ОСОБА_5 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Богуслав, Київської області, громадянки України, з середньою освітою, одруженої, маючої на утримання двох неповнолітніх дітей, доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не працюючої, раніше не судимої, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, - 

В С Т А Н О В И В:

11.02.2026, близько 00 годин 10 хвилин, ОСОБА_5 , керуючи автомобілем марки "Honda CR-V" реєстраційний номер НОМЕР_1 , зі швидкістю 60 км/год., рухаючись в селі Туники Обухівського району Київської області, зі сторони центру села Туники у напрямку села Шупики Обухівського району Київської області, не маючи посвідчення водія відповідної категорії «В», не стежила за дорожніми умовами, не була уважною під час керування транспортним засобом та відповідно не реагувала на їх зміну, діючи з необережності, внаслідок чого своїми діями створила загрозу безпеці дорожнього руху та здоров`ю громадянина, а також порушуючи вимоги пункту 2.1 а); 2.3 б); 12.1; 12.9 б) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 та введених в дію з 01.01.2002 (далі - ПДР України), згідно з яким передбачено, що:
- 2.1 а) ПДР України відповідно по якого «водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії»
- 2.3 б) ПДР України відповідно до якого «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, реагувати на її зміну, і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;
- 12.1 ПДР України, відповідно до якого «під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним»,
- 12.9 б) ПДР України, відповідно до якого «водієві забороняється: перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4, 12.5, 12.6, 12.7 на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил;
не врахувала дорожню обстановку, не обрала безпечну швидкість руху транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух, внаслідок чого не впоралась з керуванням та здійснила з`їзд з проїзної частини у кювет з правого боку по відношенню руху автомобіля з подальшим наїздом на перешкоду у вигляді стовбура дерева.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди, пасажиру ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , спричинено тяжке тілесне ушкодження у вигляді травматичного розриву селезінки та рани на лівому коліні.
Грубе порушення вимог пунктів 2.1 а), 2.3 б), 12.1, 12.9 б) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 та введених в дію з 01.01.2002 водієм ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення потерпілому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , тяжкого тілесного ушкодження, тобто у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Таким чином, ОСОБА_5 , керуючи транспортним засобом, порушила правила безпеки дорожнього руху, що спричинило тяжке тілесне ушкодження потерпілому, чим вчинила кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.
За клопотанням прокурора, з урахуванням згоди всіх учасників процесу, які не оспорюють фактичних обставин і наслідки роз`яснені та зрозумілі, сумнівів у добровільності та істинності їх позиції в суду немає, на підставі ч.3 ст.349 КПК України, судовий розгляд обмежено допитом обвинуваченої, думки потерпілого щодо міри покарання обвинуваченій та дослідженням документів, що характеризують особу ОСОБА_5 , щодо речових доказів і судових витрат.
Допитана у судовому засідання обвинувачена ОСОБА_5 свою вину в скоєному визнала у повному обсязі, щиро розкаялася, підтвердила фактичні обставини справи. Пояснила, що 11.02.2026 керувала автомобілем в селі Туники у напрямку села Шупики Обухівського району Київської області, була неуважною та не впоралася із керуванням, та здійснила з`їзд з проїзної частини у кювет з подальшим наїздом на стовбур дерева. Дуже шкодує про вчинене та щиро кається. Висновки зробила, просить призначити мінімальне покарання. Її позицію підтримує і захисник та просить не застосовувати додаткове покарання та не позбавляти права керування транспортними засобами.
Покази обвинуваченої є послідовними, логічними та такими, що не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння нею змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності її позиції.
У судовому засіданні потерпілий просив не позбавляти волі ОСОБА_5 та не застосувати до неї додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки обвинувачена свою вину визнала, проявила щире каяття.
Інші докази судом не досліджувались, зважаючи на позицію сторін кримінального провадження.
З урахуванням наведеного, показів обвинуваченої, суд вважає, що подія вищеописаного кримінального правопорушення мала місце, провина обвинуваченої ОСОБА_5 доведена повністю та її дії правильно кваліфіковані: як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило тяжке тілесне ушкодження потерпілому, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Така позиція суду ґрунтується на фактичних обставинах справи та не спростована іншими доказами у справі, тому і покладена в основу обвинувального вироку.
При призначенні обвинуваченій ОСОБА_5 покарання суд, згідно з вимогами ст. 65 КК України, враховує: ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, який згідно зі ст.12 КК України є тяжким, дані про особу винної, яка є несудимою, у момент ДТП була тверезою, за місцем проживання характеризується позитивно, на диспансерному обліку в лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, усвідомила протиправність своїх дій, те, що потерпілий не має претензій до обвинуваченої, за висновком органу пробації згідно досудової доповіді ризики небезпеки для суспільства та повторного кримінального правопорушення у ОСОБА_5 оцінюється як низький, виправлення можливе без ізоляції від суспільства.
Відповідно до ст. 66 КК України обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченої, суд визнає щире каяття.
Відповідно до ст. 67 КК України обставини, які обтяжують покарання обвинуваченої є вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя.
Вирішуючи питання щодо міри покарання, суд також враховує позицію усіх учасників, які просять не позбавляти обвинуваченої волі й застосувати іспитовий строк. Сторона захисту та потерпілий також просить не позбавляти права керування транспортними засобами ОСОБА_5 , а сторона обвинувачення просить застосувати це покарання.
Щодо призначення обвинуваченій ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами суд приходить до наступного.
Відповідно до п. 21Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК України, необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.
Питання про доцільність призначення додаткового покарання вирішується за розсудом суду з врахуванням обставин конкретної справи і з обов`язковим мотивуванням прийнятого рішення.
В Постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04.09.2023 по справі № 702/301/20 зазначено, що згідно зі ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого (ч. 1). Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 2). Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність (ч. 3).
Відповідно до ч. 1 ст. 55 КК позбавлення права керувати транспортними засобами як додаткове покарання призначається на строк до десяти років.
Об`єднана палата звернула увагу на те, що безпосередньо у ст. 55 КК не встановлено обмежень щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, коли воно передбачене у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, особам, які на момент вчинення кримінального правопорушення не мали права керувати транспортними засобами.
Положення зазначеної статті не містять також закріплення правових підстав призначення покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, коли воно прямо передбачено у санкціях норм Особливою частини КК.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини КК, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Санкція ч. 2 ст. 286 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
Суб`єкт кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК, є фізична осудна особа, яка досягла 16-річного віку (загальний) і керує транспортним засобом, незалежно від того, чи має вона на це право. Отже, додаткових вимог до суб`єкта, а саме наявність у нього права на керування транспортними засобами, ст. 286 КК не містить.
При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
У кожному випадку призначення покарання за ст. 286 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Відповідно до положень ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353-XII право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. Забороняється керування транспортними засобами особам, до яких застосовано адміністративне стягнення чи кримінальне покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, протягом строку позбавлення, а також особам, щодо яких державним виконавцем встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.
Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1993 року № 340, передбачено, що позбавлення водіїв права на керування транспортними засобами здійснюється відповідно до законодавства (п. 20).
Виходячи із системного аналізу зазначених норм, об`єднана палата вважає, що правова природа додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не зводиться виключно до вилучення посвідчення водія та не вичерпується такою дією, а застосовується на певний період, тривалість якого визначається судом відповідно до санкції відповідної частини статей 286, 286-1 КК, і полягає у забороні керувати транспортними засобами.
Позбавлення права керувати транспортними засобами має відповідати загальній меті будь-якого покарання, передбаченій ч. 2 ст. 50 КК. У контексті розглядуваного питання особливої уваги набуває досягнення мети покарання щодо запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, з дотриманням засади справедливості та принципу рівності всіх перед законом.
Так, внаслідок порушення особою, незалежно від наявності чи відсутності у неї посвідчення подія, правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту створюється реальна небезпека для життя і здоров`я інших осіб та спричиняється відповідна шкода, а тому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в окремих випадках є необхідним з метою попередження спричинення такою особою шкоди здоров`ю чи навіть смерті іншим особам через порушення нею правил дорожнього руху в майбутньому, а також для дієвого впливу на сприйняття суспільством, у тому числі іншими водіями.
При цьому, слід звернути увагу на підвищену суспільну небезпечність дій осіб, які керують транспортними засобами, не маючи достатніх теоретичних і практичних знань та не отримавши у передбаченому законом порядку посвідчення водія, оскільки вірогідність настання дорожньо-транспортної пригоди у такому випаду є значно вищою, а тому попереджувальна мета додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у такому випадку набуває особливого значення.
Каральна мета такого додаткового покарання досягається як безпосередньою забороною керувати транспортними засобами (позбавлення суб`єктивного права), так і покладенням на особу у зв`язку з цим уповноваженим органом з питань пробації певних обов`язків, а також роз`яснення особі наслідків невиконання покладених обов`язків та ухилення від відбування додаткового покарання.
Підхід щодо неможливості призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами особі, яка не отримувала посвідчення водія на право керування транспортними засобами, не відповідає засаді справедливості та принципу рівності всіх перед законом, а також нівелює попереджувальну мету покарання.
Об`єднана палата зробила висновок щодо правозастосування положень статей 55, 286, 286-1 КК України про те, що особі, яку визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого відповідною частиною статей 286, 286-1 КК, суд може призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами незалежно від того, чи мала така особа на момент вчинення кримінального правопорушення отримане у передбаченому законом порядку посвідчення на право керування транспортними засобами.
Враховуючи порушення обвинуваченою ОСОБА_5 вимог Правил дорожнього руху України, що призвело до тяжких наслідків, керування транспортним засобом без отримання нею посвідчення водія на право керування транспортними засобами, суд вважає за необхідне застосувати відносно обвинуваченої ОСОБА_5 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Проаналізувавши обставини в їх сукупності, суд робить висновок, що виправлення обвинуваченої можливе без ізоляції від суспільства. Обвинувачена, керуючи транспортним засобом, будучи неуважною, втратила контроль над ситуацією на дорозі, що призвело до тяжких наслідків. Проте вона щиро розкаюється у вчиненому.
Відповідно до ст.50 КК України, покарання має на меті не лише кару, а й виправлення засудженої особи та запобігання вчинення нею нових кримінальних правопорушень. Тому суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_5 основне покарання в межах санкції передбаченої ч. 2 ст. 286 КК України зі звільненням її від відбування основного покарання з іспитовим строком мінімальним терміном.
Саме таке покарання є справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення та попередження вчинення нею нового кримінального правопорушення. При цьому, на ОСОБА_5 необхідно покласти обов`язки, відповідно до ст.76 КК України, виконуючи які вона буде під контролем органу пробації. 
Питання речових доказів слід вирішити в порядку ст.100 КПК України.
У даному кримінальному провадженні ухвалою слідчого судді Обухівського районного суду Київської області від 16.02.2026 накладено арешт на автомобіль марки «Honda» модель «CR-V», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , як на речовий доказ. 
Згідно ч.4 ст. 174 КПК України необхідно повністю скасувати арешт на автомобіль та залишити його у фактичного користувача - потерпілого ОСОБА_4 .
Судові витрати на залучення експертів для проведення судової експертизи № СЕ-19/111-26/10135-ІТ від 04.03.2026 в сумі 3 565,60 грн. та судової експертизи № СЕ-19/111-26/7060-ІТ від 24.02.2026 в сумі 4 457,00 грн. у відповідності до ст. 124 КПК України слід стягнути з обвинуваченої на користь держави.
На підставі викладеного, керуючись ст.75-76, ч.2 ст.286 КК України, ст.100, 118, 123, 174, 349, 366-371, 373-376, КПК України, суд, - 

ЗАСУДИВ:

ОСОБА_5 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити їй покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, якщо вона протягом іспитового строку терміном 1 (один) рік не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені обов`язки.
У відповідності до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Нагляд за засудженою покласти на уповноважений орган з питань пробації за її місцем проживання.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_5 до набрання вироком суду законної сили не застосовувати.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.
Скасувати арешт на автомобіль марки «Honda» модель «CR-V», реєстраційний номер НОМЕР_1 , накладений ухвалою слідчого судді Обухівського районного суду Київської області від 16.02.2026.
Речові докази у кримінальному провадженні:
- автомобіль марки «Honda» модель «CR-V», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , що знаходиться на майданчику тимчасового утримання транспортних засобів за адресою: Київська область, Обухівський район, м. Миронівка, вул. Соборності, 139, після набрання вироком суду законної сили - повернути фактичному користувачу, потерпілому ОСОБА_4 .
- оптичний диск DVD-R з відеозаписом - залишити в матеріалах кримінального провадження.
Стягнути із ОСОБА_5 на користь держави судові витрати за проведення судової експертизи: № СЕ-19/111-26/7060-ІТ від 24.02.2026 на загальну суму 4457 (чотири тисячі чотириста п`ятдесят сім ) грн. 00 коп.
Стягнути із ОСОБА_5 на користь держави судові витрати за проведення судової експертизи: № СЕ-19/111-26/10135-ІТ від 04.03.2026 на загальну суму 3565 (три тисячі п`ятсот шістсот шістдесят п`ять) грн. 60 коп. 
Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Київського апеляційного суду через Богуславський районний суд Київської області шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення. 

Головуючий суддя 	ОСОБА_1