РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

м. Вінниця
16 червня 2026 р.  Справа № 120/1577/26

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Заброцької Людмили Олександрівни, розглянувши в письмовому порядку в спрощеному позовному провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на протиправність дій відповідача щодо відмови у звільненні з військової служби на підставі підпункту “ж” пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу”, у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану, за результатом розгляду його рапорту.
Позивач зазначає, що 19.04.2023, під час дії правового режиму воєнного стану, між Міністерством внутрішніх справ України в особі командира військової частини НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 полковника ОСОБА_2 та громадянином України ОСОБА_1 укладено Контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб рядового складу.
Цей Контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на 3 роки. Відповідно до пункту 4 Контракту Сторони зобов`язуються не пізніше як за три місяці до закінчення строку контракту повідомити одна одну про бажання або небажання укладати новий контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами.
Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 19.04.2023 №119 ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом терміном на 3 роки з 19.04.2023 по 18.04.2026. 
Надалі, ОСОБА_1 зараховано в списки особового складу військової частини та на всі види забезпечення військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 24.01.2024 №26, де останній проходить військову службу на теперішній момент.
Позивач керуючись пунктом 4 контракту звернувся до відповідача з рапортом, у якому просив звільнити його з військової служби на підставі пп. "ж" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, у зв`язку зі закінченням строку служби та закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану, а також відсутністю бажання продовжувати в подальшому військову службу.
Однак, відповідач листом від 19.01.2026 відмовив позивачу у задоволені рапорту, зокрема зазначив, що згідно з п.2 ч.8 ст.23 Закону №22322-ХІІ у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, військова служба продовжується понад встановлені строки.
Позивач вважає таку відмову протиправною, відтак звернувся з вказаним позовом до суду.
Ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в справі матеріалами, а також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.
Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому він заперечує щодо заявлених позовних вимог. Зазначає, що статтею 2 Закону №2232-ХІІ (в редакції, чинній станом на дату укладення Контракту) передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. 
Відповідно до частини 2 цієї статті проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. А частиною 3 цієї статті визначено, що громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
18.04.2023 між позивачем та відповідачем укладено Контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб рядового складу, за пунктом 1 якого солдат ОСОБА_1 добровільно взяв на себе зобов`язання: проходити військову службу в Національній гвардії України протягом строку дії Контракту на всій території України або за її межами в порядку, визначеному законодавством, а в разі настання особливого періоду і понад встановлений строк Контракту, відповідно до вимог, визначених пунктом 2 частини дев`ятої статті 23 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”. Строки військової служби визначені статтею 23 Закону №2232-ХІІ.
Станом на дату укладення Контракту 18.04.2023, частина 2 статті 23 Закону №2232-ХІІ визначала, що для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади для осіб рядового складу, строк військової служби встановлюється в календарному обчислені - 3 роки, а пункт 2 частини 9 статті 23 вказаного Закону прямо встановлював, що для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба продовжується понад встановлені строки, під час дії особливого періоду, з моменту введення воєнного стану (настання воєнного часу) - до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених пунктами "б", "в", "г", "ґ", "д", "е". В такій редакції стаття 23 Закону №2232-ХІІ була чинна до 18.05.2024 року.
Крім того підстави для звільнення з військової служби визначені статтею 26 Закону №2232-XII. 
Однак, 11.04.2024 Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку” №3633-ІХ від 11.04.2024 (далі - Закон №3633-ІХ) було внесено ряд суттєвих змін, а саме визначено, що:
- під час дії воєнного стану для осіб (крім осіб офіцерського складу), які приймаються на військову службу за контрактом, із числа громадян віком від 18 до 25 років, строк військової служби встановлюється один рік;
- під час дії воєнного стану для громадян України, які здобули медичну та/або психологічну освіту та які приймаються на військову службу за контрактом на посади за медичними, психологічними напрямами діяльності, строк військової служби встановлюється один рік.
Відповідач зазначає, що відповідно доповнено пунктом “ж” частину п`яту статті 26 Закону №2232- XII, якою передбачено, що під час проведення мобілізації та дії воєнного стану, контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах:
ж) у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.
Відповідач звертає увагу, що звільнення з військової служби у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану, на підставі підпункту «ж» частини 5 статті 26 Закону №2232-ХІІ стосується виключно військовослужбовців, які уклали контракт під час дії воєнного стану строком на 1 рік з 18.05.2024 року, тобто:
- особи (крім осіб офіцерського складу), які були прийняті на військову службу за контрактом, із числа громадян віком від 18 до 25 років;
- громадяни України, які здобули медичну та/або психологічну освіту та які були прийнятті на військову службу за контрактом на посади за медичними, психологічними напрямами діяльності.
Отже, на думку відповідача, вимога позивача про визнання протиправною відмову військової частини у звільненні з військової служби на підставі п.п. «ж» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є невмотивованою, оскільки поряд із відсутністю у позивача права на звільнення з військової служби командиром військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України не було вчинено жодних протиправних дій відносно позивача. Також представник відповідача зазначає, що прийняття рішення про звільнення з військової служби ОСОБА_1 є дискреційними повноваженнями командування військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, де проходить службу військовослужбовець.
Враховуючи вищезазначене, відповідач просить відмовити в задоволенні позову.
Представником позивача надано додаткові пояснення, відповідно до яких позивач підтримує позицію висловлену в позовній заяві та просить її задовольнити.
З`ясувавши доводи сторін, викладені в поданих заявах по суті справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, суд встановив таке.
19.04.2023 між Міністерством внутрішніх справ України в особі командира військової частини НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 полковника ОСОБА_2 та громадянином України ОСОБА_1 укладено Контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб рядового складу.
У пункті 3 Контракту вказано, що він є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на 3 роки.
Відповідно до пункту 4 Контракту Сторони зобов`язуються не пізніше як за три місяці до закінчення строку контракту повідомити одна одну про бажання або небажання укладати новий контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами.
ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом терміном на 3 роки з 19.04.2023 по 18.04.2026, що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 19.04.2023 №119.
24.01.2024 ОСОБА_1 зараховано в списки особового складу військової частини та на всі види забезпечення військової частини НОМЕР_1 , що відображено у наказі командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 24.01.2024 №26, де ОСОБА_1 проходить військову службу по теперішній час.
У зв`язку з небажанням продовжувати в подальшому військову службу, 12.01.2026 позивач звернувся до відповідача з рапортом, у якому просив звільнити його з військової служби на підставі пп. "ж" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, у зв`язку зі закінченням строку служби та закінченням строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану, а також відсутністю бажання продовжувати в подальшому військову службу.
Відповідач листом від 19.01.2026 відмовив позивачу у задоволенні рапорту від 12.01.2026 та вказав, що згідно з п.2 ч.8 ст.23 Закону №22322-ХІІ у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, військова служба продовжується понад встановлені строки на період дії воєнного стану.
Вважаючи, що відповідач протиправно відмовив у задоволенні рапорту про звільнення з військової служби на підставі пп. "ж" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, та визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд враховує таке.
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з статтею 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України “Про правовий режим воєнного стану” в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.
Надалі дія воєнного стану в Україні продовжувалася згідно з Указами Президента України та діє на момент розгляду цієї справи.
Відповідно до статті 1 Закону України від 12.12.2015 №389-VIII “Про правовий режим воєнного стану” (далі - Закон №389-VIII) воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII).
Частиною першою статті 1 Закону № 2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Відповідно до частин другої, четвертої статті 2 Закону № 2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.
Згідно з частиною четвертою статті 2 Закону №2232-ХІІ порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Стаття 3 Закону №2232-ХІІ визначає, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України “Про оборону України”, “Про Збройні Сили України”, “Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію”, інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Згідно з статтею 19 Закону № 2232-XII військовослужбовці, які проходять кадрову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни, які перебувають на військовому обліку та мають вищу, фахову передвищу, професійну (професійно-технічну), повну або базову загальну середню освіту і не проходили базову військову службу, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку і вирішили вступити на військову службу за контрактом, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з дотриманням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.
Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, у разі закінчення строку контракту можуть укласти новий контракт про проходження військової служби.
Згідно з частинами другою, третьою, дев`ятою статті 23 Закону №2232-XII для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні, зокрема, для осіб рядового складу - 3 роки; для осіб сержантського і старшинського складу - від 3 до 5 років.
Для осіб, які приймаються на військову службу за контрактом в особливий період та призначаються на посади, крім осіб, зазначених в абзаці другому цієї частини, строки військової служби в календарному обчисленні встановлюються відповідно до частини другої цієї статті.
Для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом в особливий період, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється один рік. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на шість місяців або на строки, визначені частиною четвертою цієї статті. У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково.
Під час дії воєнного стану для осіб, які приймаються на військову службу за контрактом, у тому числі з числа військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, строк військової служби може встановлюватися на час до оголошення рішення про демобілізацію або на строки, визначені частиною другою цієї статті.
Під час дії особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки, зокрема, на період проведення мобілізації, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.
Відповідно до пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах під час проведення мобілізації та дії воєнного стану:
а) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі;
б) за станом здоров`я: 
на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби або про тимчасову непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців;
за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу);
в) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі або обмеження волі;
г) через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу);
ґ) за власним бажанням (для військовослужбовців із числа іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу за контрактом у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України), але не раніше шести місяців проходження ними безперервної військової служби;
д) у зв`язку із звільненням з полону (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу);
е) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі (для осіб вищого офіцерського складу);
ж) у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану;
з) у зв`язку з призначенням (обранням) на посаду судді, судді Конституційного Суду України, члена Вищої ради правосуддя, члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, керівника служби дисциплінарних інспекторів Вищої ради правосуддя, його заступника, дисциплінарного інспектора Вищої ради правосуддя;
и) у зв`язку з визнанням військовослужбовця таким, що не пройшов випробування, встановлене частиною першою статті 21-2 цього Закону (для військовослужбовців із числа іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу за контрактом у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України);
і) через службову невідповідність (для військовослужбовців із числа іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу за контрактом у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України);
ї) у зв`язку з відмовою від проведення психофізіологічного дослідження із застосуванням поліграфа (для військовослужбовців із числа іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу за контрактом у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України).
Пунктом 2 частини восьмої статті 23 Закону №2232-XII визначено, що під час дії особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки: 
на період проведення мобілізації, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону; 
до дня завершення виконання завдань в інтересах оборони України, безпосередньої участі у веденні воєнних (бойових) дій, у тому числі на території проведення антитерористичної операції, а також у районах здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії держави, що формально чи фактично є учасником воєнних дій проти України; 
на період дії воєнного стану, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.
З аналізу наведених норм судом встановлено, що право військовослужбовця на звільнення з військової служби на підставі підпункту “ж” пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону виникає за наявності таких обставин: 1) укладання контракту під час дії воєнного стану; 2) закінчення строку дії такого контракту; 3) відсутність у військовослужбовця бажання продовжувати військову службу.
Відповідачем у відзиві, окрім іншого зазначено, що підставою для відмови в звільненні з військової служби на підставі підпункту “ж” пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” у зв`язку з закінченням строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану, є те, що норма підпункту “ж” пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, яка набула чинності 18.05.2024 року, не може бути застосована до контракту, який було укладено (08.11.2022 року) до набрання чинності зазначеною нормою.
В контексті наведеного, суд звертає увагу на таке.
Суд вважає за необхідне зазначити, що умову підпункту “ж” пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-XII щодо наявності контракту, укладеного під час дії воєнного стану, слід розуміти як таку, що контракт має бути укладений під час дії воєнного стану. При цьому, така умова не містить жодних застережень щодо редакції Закону №2232-XII на час укладання контракту, строку контракту та конкретно визначеної ( обмеженої ) дати укладання контракту, а лише визначає, що такий має бути укладений під час дії воєнного стану. Ні положення вказаної норми Закону №2232-ХІІ, ні Прикінцеві та перехідні положення Закону від 11 квітня 2024 року №3633-IX (яким такі зміни внесено) не визначають будь-яких обмежень чи умов її застосування, в тому числі щодо контрактів укладених під час дії воєнного стану до 18.05.2024.
Відповідач також посилається на принцип незворотності дії закону у часі та стверджує, що до відносин між позивачем та відповідачем не може застосовуватись редакція статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 18.05.2024 року.
Щодо таких доводів суд зазначає, що закінчення строку контракту позивача, як юридичний факт, відбулось під час дії положень законодавства, визначених підпунктом “ж” пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", якими передбачено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.
Судом встановлено, що Контракт від 19.04.2023, укладений між Міністерством внутрішніх справ України в особі командира військової частини НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 полковника ОСОБА_2 та громадянином України ОСОБА_1 , припинив свою дію, оскільки строк, на який він укладений – 3 роки ) сплив 19.04.2026.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 28.05.2024 року в справі 990/56/24 зазначив, що якщо правовідносини виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом.
Контракт укладено 19.04.2023 на 3 роки та він діяв у період після 18.05.2024 року, а отже до спірних правовідносин належить застосовувати пряму дію норми у часі, а саме у тій редакції, яка була чинною на момент розгляду відповідачем рапорту позивача від 12 січня 2026 року. 
Закінчення строку дії контракту, за наявності відповідного волевиявлення військовослужбовця щодо небажання продовжувати військову службу, є безумовною підставою, передбаченою підпунктом “ж” пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, для звільнення з військової служби.
Отже, із настанням обставини закінчення строку контракту у військовослужбовця виникає право на звільнення з військової служби, а у відповідного органу військового управління - обов`язок забезпечити його реалізацію.
Враховуючи наведене правове регулювання та встановлені у цій справі обставини, суд приходить до висновку, що позивач має право на звільнення з військової служби за підпунктом "ж" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ (як такий, що уклав контракт під час дії воєнного стану, та не висловив бажання продовжувати військову службу), яке він і реалізував, звернувшись до командування Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України з відповідним рапортом завчасно, з дотриманням строку визначеного пунктом 4 контракту, а тому дії відповідача щодо відмови у звільненні позивача з військової служби не відповідають критеріям правомірності, визначеним статтею 2 КАС України, та визнаються судом протиправними.
Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача у спірних відносинах, суд виходить з того, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, а практичне застосування ефективного механізму захисту для адміністративного суду є обов`язковим, оскільки протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. 
Тому, відповідача слід зобов`язати прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту “ж” пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану, згідно з поданим рапортом від12.01.2026 року. 
Щодо позовних вимог про зобов`язання виключити ОСОБА_1 із списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, суд зазначає таке. 
Відповідно до пункту 9 глави 2 розділу ІІ Інструкції з організації обліку особового складу Національної гвардії України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 30.01.2017 № 73, виключення зі списків особового складу військової частини проводиться наказом по стройовій частині в такі строки:
осіб, звільнених з військової служби, призначених для проходження військової служби до інших військових частин (у тому числі направлених на навчання за кордоном строком понад один рік і на посади національного контингенту), зарахованих на навчання до військових навчальних закладів, обраних народними депутатами України, відряджених до органів, установ і організацій із залишенням на військовій службі, а також направлених для проходження військової служби до інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - інші військові формування), - з дня вибуття;
офіцерів, осіб рядового, сержантського і старшинського складу, яким при звільненні з військової служби надано відпустку, - з дня, наступного за днем закінчення відпустки.
Отже, питання виключення зі списків особового складу військової частини має вирішуватись після прийняття відповідачем рішення про звільнення позивача з військової служби і дата виключення залежить від певних обставин.
Вирішуючи даний адміністративний позов, суд враховує, що відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 1 статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Таким чином, суд наголошує, що судовому захисту підлягають саме порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому.
Крім того, виходячи з положень ч. 1 ст. 72, ст.ст. 73. 74, 75, 90 КАС України суд не може надавати оцінку обставинам, які не існують на час розгляду справи, але можливо виникнуть в майбутньому. А в силу вимог положень ч.ч. 1 - 4 ст. 242 КАС України рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, в тому числі щодо можливого порушення прав позивача в майбутньому. 
Таким чином суд констатує, що на час вирішення даного спору вимоги позивача про виключення його зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 є передчасними та необгрунтованими, оскільки матеріали справи не містять доказів, що в цьому питанні між сторонами є спір. Відтак, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.
Згідно з частинами 1 та 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. 
Відповідно до положень статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, наведені позивачем в обґрунтування позову, суд доходить висновку, що з вищенаведених мотивів та підстав позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору та ним не понесено витрат, пов`язаних з розглядом справи, тому судові витрати у даній справі не розподіляються. 
Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», згідно з поданим рапортом від 12.01.2026 року. 
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту “ж” пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовець не висловив бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану, згідно з поданим рапортом від 12.01.2026 року. 
В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 );
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Суддя Заброцька Людмила Олександрівна