ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/37576/24 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Жукова Є.О., Суддя-доповідач Кобаль М.І.,

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого Кобаля М.І.,
суддів Ганечко О.М., Оксененка О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державного бюро розслідувань на рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2025 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державного бюро розслідувань (далі по тексту - відповідач, ДБР) в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність ДБР щодо ненадання інформації, запитуваної запитом на інформацію від 04.04.2024;
- зобов`язати ДБР надати ОСОБА_1 повну інформацію за всіма питаннями, поставленими в запиті на інформацію від 04.04.2024.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2025 року значений позов задоволено повністю.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного. 
Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 04.04.2024 року ОСОБА_1 , на підставі норм Закону України «Про доступ до публічної інформації», направив запит на інформацію на адресу електронної пошти ДБР для отримання наступної публічної інформації (а.с.9):
« 1. Чи укладався між ДБР та заступником директора з наукової роботи Науково-дослідницького інституту права і підприємництва імені академіка Ф.Г. Бурчака НАПрН України ОСОБА_2 договір на проведення науково-правової експертизи чи дослідження, а також складання науково-правового висновку щодо порядку призначення на керівні посади посадових осіб і проходження ними військової служби та якщо укладався, то прошу надати копію цього договору.
2. Чи було здійснено оплату ОСОБА_2 ДБР за проведення науково-правової експертизи чи дослідження, а також складання науково-правового висновку щодо порядку призначення на керівні посади посадових осіб і проходження ними військової служби, та якщо так, в якому розмірі, ким, на який рахунок та на підставі якого саме договору (номер, дата укладання договору).
3. Чи має ДБР не виконані грошові зобов`язання перед ОСОБА_2 .
4. Чи було укладено договір між Науково-дослідницьким інститутом права і підприємництва імені академіка Ф.Г. Бурчака НАПрН України та Державним бюро розслідувань на виконання вищевказаного науково-правового висновку.
5. Якщо оплату за складання ОСОБА_2 висновку від 15 січня 2020 року було здійснено не Державним бюро розслідувань, а третьою особою, то коли та ким саме.
6. Чи був складений акт приймання-передавання науково-правового експертного висновку від 15 січня 2020 року, здійсненого ОСОБА_2 , слідчому або іншій службовій особі Державного бюро розслідувань».
Листом № 539ПІ/10-13-06-303/24 від 10.04.2024 ДБР повідомило про продовження строку розгляду зазначеного запиту на інформацію на 20 робочих днів.
В подальшому, листом № 539ПІ/10-13-06-365/24 від 30.04.2024 ДБР надало ОСОБА_1 відповідь і зазначило, що за результатами розгляду повідомлено, що слідчим центрального апарату ДБР, під час здійснення досудового розслідування у окремому кримінальному провадженні було залучено, як спеціаліста, у порядку статті 71 Кримінального процесуального кодексу України, заступника Директора з наукової роботи Науково-дослідного інституту приватного права і підприємництва імені академіка Ф.Г. Бурчака Національної академії правових наук України ОСОБА_2 для надання науково-практичного висновку з питань, що належать до сфери його знань.
Згідно наявної інформації виплата винагороди за результатом вказаним спеціалістом роботи не здійснювалась, оскільки таких вимог на адресу органу досудового розслідування не надходило.
Також, ДБР зазначило, що частиною другою статті 2 Закону визначено, що цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб`єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.
Відповідно до частини другої статті 1 Закону публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Спеціальним законом, який регулює доступ до відомостей, пов`язаних з досудовим розслідуванням, є Кримінальний процесуальний кодекс України.
Відповідно до пункту 4.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 № 10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» процесуальні закони (Господарський процесуальний кодекс України, Кодекс адміністративного судочинства України, Кодекс України про адміністративні правопорушення, Кримінальний процесуальний кодекс України, Цивільний процесуальний кодекс України) регламентують спеціальний порядок доступу (ознайомлення) учасників відповідних процесів до інформації, створеної (одержаної) у ході (досудового) судового провадження.
Отже, норми Закону не поширюються на доступ до інформації або документів, створених під час здійснення досудового розслідування.
Кримінальний процесуальний кодекс України встановлює особливий порядок ознайомлення з матеріалами досудового розслідування (інформацією, отриманою під час його здійснення) для сторін та учасників кримінального провадження (стаття 221 «Ознайомлення з матеріалами досудового розслідування до його завершення», стаття 290 «Відкриття матеріалів іншій стороні» та інші).
Інші особи, які не є учасниками кримінального провадження, можуть реалізувати своє право на отримання відповідної інформації за наявності підстав, передбачених частиною першою статті 222 Кримінального процесуального кодексу України, відповідно до якої відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим.
Додатково ДБР роз`яснило позивачу, що оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядника інформації здійснюється відповідно до статті 23 Закону (а.с.11-13).
Не погодившись із ненаданням інформації на запит за всіма поставленими питаннями, позивач звернувся з даним позовом до суду для захисту своїх прав та законних інтересів.
Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем протиправно не надано відповіді на всі поставлені позивачем питання, оскільки запитувана ОСОБА_1 інформація є публічною, а ДБР, у розумінні Закону № 2939-VI, є її розпорядником, інформація не є таємною, оскільки не стосується таємниці досудового розслідування в межах кримінального провадження, а стосується виключно договірних відносин між ДБР та ОСОБА_2 (або Науково-дослідницьким інститутом права і підприємництва імені академіка Ф.Г. Бурчака НАПрН України), здійснення оплати за цим договором та складання акту приймання-передачі, запитувана позивачем інформація повинна була бути надана ДБР у порядку Закону № 2939-VI.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.
Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року №2939-VI, з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №2939-VI), а також застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ, Суд) щодо питань доступу до інформації як джерело права.
Статтею 34 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.
Згідно зі статтею 1 Закону України №2939-VI (в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Статтею 3 названого Закону передбачено, що право на доступ до публічної інформації гарантується: 
1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 
2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 
3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 
4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 
5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 
6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.
Право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом, визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє (пункти 1 та 2 частини 1 названої правової норми). Доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію (пункт 2 частини 1 статті 5 Закону України №2939-VI).
Розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб`єкти владних повноважень органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання (пункт 1 частини 1 статті 13 Закону України №2939-VI).
Відповідно до частини 4 статті 13 Закону України №2939-VI усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.
Частинами 1 та 2 статті 19 Закону України №2939-VI визначено, що запит на інформацію це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:
1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 
2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини 2 статті 6 цього Закону; 
3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 
4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною 5 статті 19 цього Закону (частина 1 статті 22 Закону України №2939-VI).
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що визначальним питанням для вирішення цієї справи є належність запитуваної позивачем інформації до публічної інформації з обмеженим доступом.
Так, згідно статті 6 Закону України №2939-VI інформацією з обмеженим доступом є:
1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.
Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:
1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;
2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;
3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Вказаний перелік є обов`язковим до застосування та не містить альтернативної поведінки розпорядника інформації.
Інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо немає законних підстав для обмеження у доступі до такої інформації, які існували раніше.
Разом з тим, присвоєння конкретному документу грифу для службового користування (частина 2 статті 9 Закону України №2939-VI) саме по собі не є підставою для відмови у задоволенні запиту на інформацію у ньому, оскільки така підстава не передбачена частиною 1 статті 22 Закону України №2939-VI. 
Відповідно до пункту 4.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 № 10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» процесуальні закони (Господарський процесуальний кодекс України, Кодекс адміністративного судочинства України, Кодекс України про адміністративні правопорушення, Кримінальний процесуальний кодекс України, Цивільний процесуальний кодекс України) регламентують спеціальний порядок доступу (ознайомлення) учасників відповідних процесів до інформації, створеної (одержаної) у ході (досудового) судового провадження.
Отже, норми Закону не поширюються на доступ до інформації або документів, створених під час здійснення досудового розслідування.
Касаційною інстанцією роз`яснено, як застосовувати законодавство про доступ до публічної інформації, а саме: наявність підстав для такої відмови може бути встановлена лише шляхом застосування трискладового тесту (пункт 2 частини 1 статті 22 Закону України №2939-VI). Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї зі згаданих трьох підстав «трискладового тесту» означає, що законних підстав для обмеження доступу до інформації немає, а відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.
Водночас, згідно пункту 3 частини 4 статті 22 Закону України №2939-VI відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі, які становлять зміст трискладового тесту.
Так, з відмови у доступі до публічної інформації повинні обов`язково вбачатися наступні складові:
1) якому з перелічених у пункті 1 частини 2 статті 6 Закону України №2939-VI інтересів відповідає обмеження, а також чому обмеження доступу відповідає зазначеному інтересу (інтересам);
2) у чому конкретно виражається шкода правомірному інтересу (інтересам); яким є причинно-наслідковий зв`язок між наданням доступу та можливим настанням шкоди; чому ця шкода є істотною; яка ймовірність настання шкоди внаслідок надання доступу до інформації (пункт 2 частини 2 статті 6 Закону України №2939-VI);
3) чому шкода від надання інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні (пункт 3 частини 2 статті 6 Закону України №2939-VI).
Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї зі згаданих трьох підстав трискладового тесту означає, що законних підстав для обмеження доступу до інформації немає, а відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 04.04.2024 року, на підставі норм Закону України «Про доступ до публічної інформації», ОСОБА_1 направив запит на інформацію на адресу електронної пошти ДБР для отримання публічної інформації:
« 1. Чи укладався між ДБР та заступником директора з наукової роботи Науково-дослідницького інституту права і підприємництва імені академіка Ф.Г. Бурчака НАПрН України ОСОБА_2 договір на проведення науково-правової експертизи чи дослідження, а також складання науково-правового висновку щодо порядку призначення на керівні посади посадових осіб і проходження ними військової служби та якщо укладався, то прошу надати копію цього договору.
2. Чи було здійснено оплату ОСОБА_2 ДБР за проведення науково-правової експертизи чи дослідження, а також складання науково-правового висновку щодо порядку призначення на керівні посади посадових осіб і проходження ними військової служби, та якщо так, в якому розмірі, ким, на який рахунок та на підставі якого саме договору (номер, дата укладання договору).
3. Чи має ДБР не виконані грошові зобов`язання перед ОСОБА_2 .
4. Чи було укладено договір між Науково-дослідницьким інститутом права і підприємництва імені академіка Ф.Г. Бурчака НАПрН України та Державним бюро розслідувань на виконання вищевказаного науково-правового висновку.
5. Якщо оплату за складання ОСОБА_2 висновку від 15 січня 2020 року було здійснено не Державним бюро розслідувань, а третьою особою, то коли та ким саме.
6. Чи був складений акт приймання-передавання науково-правового експертного висновку від 15 січня 2020 року, здійсненого ОСОБА_2 , слідчому або іншій службовій особі Державного бюро розслідувань».
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що запитувана ОСОБА_1 інформація щодо договірних відносин між ДБР та заступником директора з наукової роботи Науково-дослідницького інституту права і підприємництва імені академіка Ф.Г. Бурчака НАПрН України ОСОБА_2. є публічною, а ДБР у розумінні Закону № 2939-VI є її розпорядником.
Так, відповідно до ч.ч. 1, 4 ст.20 Закону №2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Як вже вище зазначалося судом, листом № 539ПІ/10-13-06-303/24 від 10.04.2024 ДБР повідомило про продовження строку розгляду зазначеного запиту на інформацію на 20 робочих днів, а в подальшому, листом № 539ПІ/10-13-06-365/24 від 30.04.2024 ДБР надали позивачу відповідь на запит.
По суті поставлених в запиті питань, відповідач повідомив, що слідчим центрального апарату ДБР під час здійснення досудового розслідування у окремому кримінальному провадженні було залучено як спеціаліста у порядку статті 71 Кримінального процесуального кодексу України заступника Директора з наукової роботи Науково-дослідного інституту приватного права і підприємництва імені академіка Ф.Г. Бурчака Національної академії правових наук України ОСОБА_2 для надання науково-практичного висновку з питань, що належать до сфери його знань.
Згідно наявної інформації виплата винагороди за результатом вказаним спеціалістом роботи не здійснювалась, оскільки таких вимог на адресу органу досудового розслідування не надходило.
Відповідач з посиланням на приписи Закону №2939-VI, які врегульовують поняття таємної інформації, та приписи Кримінального процесуального кодексу України, повідомив про можливість реалізувати своє право на отримання інформації в порядку, встановленому КПК України.
У свою чергу, таємною є інформація, доступ до якої обмежується відповідно до частини другої статті 6 цього Закону, розголошення якої може завдати шкоди особі, суспільству і державі. Таємною визнається інформація, яка містить державну, професійну, банківську, розвідувальну таємницю, таємницю досудового розслідування та іншу передбачену законом таємницю. Порядок доступу до таємної інформації регулюється цим Законом та спеціальними законами (ст. 8 Закону № 2939-VI).
З системного аналізу та змісту поставлених у спірному запиті позивача питань, суд апеляційної інстанції зазначає, що вказані питання стосуються виключно договірних відносин між ДБР та заступником директора з наукової роботи Науково-дослідницького інституту права і підприємництва імені академіка Ф.Г. Бурчака НАПрН України ОСОБА_2 на проведення науково-правової експертизи чи дослідження, а також складання науково-правового висновку щодо порядку призначення на керівні посади посадових осіб і проходження ними військової служби, а також оплати за цим договором.
Разом з тим, поставлені питання не стосуються, ані змісту відповідного науково-правового висновку чи надання його копії тощо, ані будь-якого кримінального провадження, оскільки жодних посилань на таке запит позивача на інформацію не містить.
Тобто, позивачем поставлено питання стосуються виключно того, чи укладався ДБР з зазначеною особою (або Науково-дослідницьким інститутом права і підприємництва імені академіка Ф.Г. Бурчака НАПрН України) договір, та чи був він оплачений, якщо так, то коли і ким саме, а також чи був складений акт приймання-передавання висновку.
Щодо доводів відповідача, що про здійснення досудового розслідування у окремому кримінальному провадженні, в якому було залучено, як спеціаліста, у порядку статті 71 КПК України заступника Директора з наукової роботи Науково-дослідного інституту приватного права і підприємництва імені академіка Ф.Г. Бурчака Національної академії правових наук України ОСОБА_2 для надання науково-практичного висновку з питань, що належать до сфери його знань, не може бути підставою для відмови надати позивачу запитувану інформацію, оскільки поставлені позивачем питання стосувався тільки договірних відносин між ДБР та Науково-дослідницьким інститутом права і підприємництва імені академіка Ф.Г. Бурчака НАПрН України і їх оплати.
У разі, якби відповідачем було надано прямі відповіді на поставлені позивачем у запиті запитання щодо факту укладення договору, здійснення оплати за ним та складання акту приймання-передачі, мова б жодним чином не йшла про будь-яке кримінальне провадження та відомості, які можуть бути отримані лише в порядку, встановленому КПК України.
Щодо посилань апелянта на обізнаність позивача про походження запитуваної інформації, зокрема, про те, що у межах певного кримінального провадження ОСОБА_2 надавався науково-практичний висновок щодо порядку призначення на керівні посади посадових осіб і проходження ними військової служби, не спростовує обов`язку ДБР, як розпорядника інформації, надати відповіді на всі поставлені в запиті позивачем питання.
Щодо доводів апелянта про розгляд аналогічного запиту Голованя І.В. до ДБР з отриманням аналогічної інформації (повністю ідентичних питань), і наявність судового рішення в адміністративній справі № 640/7688/21, суд апеляційної інстанції зазначає, що під час розгляду вказаної справи Верховним Судом вирішувалося питання юридичної підсудності вказаної справи, оскільки інформація запитувалася не в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації», а шляхом адвокатського запиту. 
У вказаній справі № 640/7688/21 Верховний Суд у постанові від 21 березня 2024 року проаналізував запитувану інформацію і зазначив наступне:
«Підсумовуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що запитувана позивачем інформація все ж таки могла бути надана ДБР у порядку Закону № 2939-VI, але для цього позивач мав би звернутися до відповідача із запитом на отримання інформації у порядку цього Закону, або ж зауважити про це в адвокатському запиті з посиланням на відповідні норми останнього».
Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, у постанові від 21 березня 2024 року у справі № 640/7688/21 Верховний Суд констатував можливість надання запитуваної інформації щодо договірних відносин між ДБР та ОСОБА_2 (або Науково-дослідницьким інститутом права і підприємництва імені академіка Ф.Г. Бурчака НАПрН України), здійснення оплати за цим договором та складання акту приймання-передачі у порядку Закону № 2939-VI за наслідком звернення до ДБР із запитом на отримання інформації у порядку цього Закону, що і було здійснено позивачем у межах спірних правовідносин.
Крім іншого, в окремій думці судді до вказаної постанови, зазначено, що «інформація є публічною, а ДБР відповідно є розпорядником такої інформації», а також, що «як було з`ясовано, що запитана інформація не була віднесена до інформації з обмеженим доступом, підстав не надавати таку інформацію не було».
Отже, Верховним Судом, висновки якого підлягають врахуванню під час вирішення даного спору, було встановлено, що інформація, яку запитував ОСОБА_1 (поставлені питання в цих справах були однакового змісту), могла бути повідомлена Державним бюро розслідувань у відповідь на запит про отримання такої інформації у порядку Закону № 2939-VI, як публічної інформації.
Окрім того, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що доводи апелянта про обізнаність позивача про походження запитуваної інформації, зокрема, про те, що у межах певного кримінального провадження ОСОБА_2 надавався науково-практичний висновок щодо порядку призначення на керівні посади посадових осіб і проходження ними військової служби, і здійснення подібного запиту ОСОБА_1 у 2021 році не свідчать про зловживання позивачем своїми процесуальними правами, як зазначає відповідач, оскільки останнім не виконано вимоги чинного законодавства та не надано позивачу вичерпні відповіді на всі поставленні ним питання в запиті від 04.04.2024 року.
Щодо доводів скаржника вказаних в апеляційній скарзі по кожному окремому спірному питанню, з посиланням на підстави відмови у їх наданні, зокрема, щодо оплати за складання ОСОБА_2 висновку від 15 січня 2020 року третьою особою, і ким саме, і що ця інформація може бути надана лише ОСОБА_2 , або ймовірною третьою особою, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що вони не заслуговують на увагу суду, оскільки відповідь або відмова у наданні відповіді на кожне питання мають бути аргументовані ДБР у наданій позивачу відповіді, з дотриманням принципу законності. 
Щодо посилання апелянта на належність запитуваної інформації до таємної та можливість її отримання лише в порядку КПК України, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що вказані доводи не відповідають наведеним вище встановленим фактичним обставинам щодо змісту запиту ОСОБА_1 та нормативно-правовому регулюванню.
Вищевикладене свідчить про допущення відповідачем бездіяльності по ненаданню інформації, запитуваної запитом на інформацію від 04.04.2024.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що ДБР, надаючи ОСОБА_1 відповідь листом № 539ПІ/10-13-06-365/24 від 30.04.2024, допущено протиправну бездіяльність щодо ненадання в повному обсязі запитуваної позивачем інформації в листі від 04.04.2024, а тому існують законні підстави для задоволення позовних вимог та зобов`язання ДБР надати ОСОБА_1 повну інформацію за всіма питаннями, поставленими в запиті на інформацію від 04.04.2024.
Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно з частиною першої статті 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. 
Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).
Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.
Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. 
У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).
Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. 
Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.
В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Так, згідно ч. 1 ст. 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.
Керуючись ст.ст. 242, 257, 260, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного бюро розслідувань - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: О.М. Ганечко

О.М. Оксененко

Повний текст виготовлено 30.06.2026 року