РІШЕННЯ
Іменем України

25 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 990/209/26
адміністративне провадження № П/990/209/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Желтобрюх І.Л.,
суддів: Білоуса О.В., Блажівської Н.Є., Васильєвої І.А., Яковенка М.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним рішення від 28.04.2026 № 153/ас-26, 
в с т а н о в и в :
І. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА
28.05.2026 до Верховного Суду, як суду першої інстанції надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС України, Комісія, відповідач), в якому позивач просить Суд (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 15.06.2026):
- визнати протиправним та скасувати рішення ВККС України від 28.04.2026 № 153/ас-26 «Про встановлення результатів спеціальної перевірки, дослідження досьє, проведення співбесіди та визначення результатів кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді апеляційного загального суду ОСОБА_1 в межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14.09.2023 
№ 94/зп-23 (зі змінами)»;
- зобов`язати ВККС України поновити участь ОСОБА_1 у конкурсі на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах, оголошеному рішенням ВККС від 14.09.2023 № 94/ зп-23 (зі змінами), та повторно розглянути питання про дослідження досьє, проведення співбесіди та визначення результатів його кваліфікаційного оцінювання у межах такого конкурсу з урахуванням правової оцінки, наданої Верховним Судом у своєму рішенні, ухваленому за результатом розгляду справи;
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з ВККС України на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання цього позову, в сумі 2 129,92 грн.
Позов мотивовано тим, що наведені у рішенні Комісії мотиви, якими обґрунтовується висновок про непідтвердження здатності позивачем здійснювати правосуддя в апеляційному загальному суді за критерієм особистої компетентності, є необ`єктивними, при цьому рішення прийнято необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для його прийняття, з порушенням засад добросовісності, розсудливості та пропорційності.
Підставою для висновку Комісії про невідповідність позивача критерію особистої компетентності стала та обставина, що за даним критерієм його письмові пояснення, а також відповіді під час послідовного обговорення показників особистої компетентності на співбесіді індивідуально оцінено членами Комісії в 36 балів (72% від максимально можливого), що є нижчим за 75 відсотків максимально можливого балу (максимальний бал - 50; мінімально допустимий бал (75% від максимального) 37,5). При цьому показник «рішучість та відповідальність» оцінений в 17 балів (68% від максимально можливого), а «безперервний розвиток» - 19 балів (76% від максимально можливого).
Позивач вважає, що Комісією допущено порушення процедури проведення оцінювання на відповідність критерію особистої компетентності, оскільки при ухваленні рішення не взято до уваги його письмових пояснень від 08.04.2026 разом з додатками та не надано оцінки доводам, викладеним у таких поясненнях щодо обставин заявлених позивачем самовідводів.
Наголошує, що ВККС України не взяті до уваги та не віднайшли відображення в оскаржуваному рішенні особисті показники навантаження судді на момент здійснення позивачем правосуддя, які є значно вищими, ніж в середньому у суді, і майже вдвічі вищими за такий показник по регіону. 
Звертає увагу на те, що припущення ВККС України про те, що через відсутність повноважень на здійснення правосуддя позивач мав значно більше часу та можливостей для систематичного підвищення кваліфікації та професійного зростання оцінене, як підстава для негативної оцінки кількісного значення показника «безперервний розвиток», є проявом непрямої дискримінації, оскільки такі доводи свідчать про те, що персонально до позивача застосовано більш жорсткі критерії при оцінці показника «безперервний розвиток», ніж до інших кандидатів.
Вказує, що в оскаржуваному рішенні Комісії відсутні доводи щодо оцінки інформації, наявної та викладеної позивачем у письмових поясненнях від 08.04.2026 в аспекті її значення для оцінки показника «рішучість та відповідальність», а наведені Комісією аргументи не є об`єктивними та достатніми, відтак - висновок про непідтвердження здатності позивачем здійснювати правосуддя в апеляційному загальному суді за критерієм особистої компетентності з визначенням підсумкового балу за критерієм особистої компетентності у розмірі 36 балів з 50 можливих (рішучість та відповідальність - 17, безперервний розвиток - 19) є необґрунтованим, належним чином невмотивованим та не відповідає вимогам принципу пропорційності.
Відповідач у відзиві на позовну заяву просить відмовити у задоволенні позову, вважаючи його безпідставним та необґрунтованим. Комісія наполягає на тому, що оскаржуване рішення було ухвалене в межах її дискреційних повноважень та з дотриманням усіх процедур.
Комісія наголошує, що позивач правомірно був визнаний таким, що не підтвердив здатність здійснювати правосуддя в апеляційному суді, оскільки за критерієм особистої компетентності він набрав 36 балів, що не досягає встановленого нормативного порогу у 75 відсотків (37,5 бала) від максимуму.
Наголошує, що системна практика заявлення ОСОБА_1 самовідводів свідчить про стійку тенденцію до уникнення розгляду окремих справ.
Щодо показника «безперервний розвиток» відповідач зазначив, що тривала відсутність обов`язків із безпосереднього здійснення правосуддя з липня 2018 року створювала для позивача сприятливі умови для значно інтенсивнішого самовдосконалення, якими він не скористався повною мірою.
Комісія у відзиві підкреслила, що наявні в досьє дані про навчання не відображають тієї інтенсивності, яка б відповідала можливостям кандидата, що перебував у такому статусі, а відсутність наукового ступеня чи викладацької діяльності стала додатковим фактором для зниження бала.
Відповідач підсумував, що оскаржуване рішення містить достатню мотивацію, а незгода позивача з виставленими балами є лише його суб`єктивним баченням, яке не може бути підставою для скасування адміністративного акта.

ІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ
Ухвалою Верховного Суду від 02.06.2026 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін.
Під час судового розгляду справи позивач позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, скасувавши оскаржуване рішення відповідача, підтримавши вимоги і доводи позову з наведених у ньому підстав.
Представник відповідача під час судового розгляду справи проти задоволення позовних вимог заперечував, просив у задоволенні позову відмовити з мотивів, викладених у відзиві.
Під час судового розгляду справи 25.06.2026 представники сторін, надавши свої пояснення, заявили клопотання про можливість подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження. 

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні у матеріалах докази, Суд встановив наступні обставини.
Указом Президента України від 25.07.2013 № 391/2013 ОСОБА_1 призначено строком на п`ять років на посаду судді Ровеньківського міського суду Луганської області.
Рішенням Комісії від 09.04.2015 № 16/зп-15 суддів місцевих загальних судів Луганської області, зокрема ОСОБА_1 , прикріплено до Рубіжанського міського суду Луганської області.
Указом Президента України від 26.09.2015 № 564/2015 суддю Ровеньківського міського суду Луганської області ОСОБА_1 переведено у межах п`ятирічного строку на роботу на посаді судді Придніпровського районного суду міста Черкас.
Повноваження ОСОБА_1 припинились 25.07.2018 у звязку із закінченням строку, на який його було призначено. 
Рішенням ВККС України від 09.10.2019 № 1003/ко-19 визнано суддю Придніпровського районного суду міста Черкаси ОСОБА_1 таким, що відповідає займаній посаді.
10.12.2020 ВРП було внесено подання Президентові України про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Придніпровського районного суду міста Черкас, яке на даний час не розглянуто.
Рішенням Комісії від 14.09.2023 № 94/зп-23 (зі змінами) оголошено конкурс на зайняття 550 вакантних посад суддів в апеляційних судах. 
До Комісії у встановлений строк із заявою про участь у Конкурсі звернувся ОСОБА_1 як особа, яка відповідає вимогам, визначеним пунктом 1 частини першої статті 28 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», тобто має стаж роботи на посаді судді не менше п`яти років. 
Рішенням Комісії від 04.03.2024 № 105/ас-24 позивача допущено до проходження кваліфікаційного оцінювання та участі в Конкурсі. 
Рішенням ВККС України від 17.04.2025 № 89/зп-25 затверджено загальні результати першого етапу кваліфікаційного оцінювання «Складання кваліфікаційного іспиту» кандидатів на посади суддів апеляційних загальних судів у межах Конкурсу та допущено 706 кандидатів на посади суддів апеляційних загальних судів, які успішно склали кваліфікаційний іспит, у тому числі і позивача, до другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди» 
Рішенням Комісії від 30.07.2025 № 143/зп-25 визначено, що другий етап кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди» кандидатів на посади суддів Київського апеляційного суду проводить постійна колегія № 2 Комісії. Згідно з протоколом повторного авторозподілу між членами Комісії від 01.08.2025 доповідачем у справі визначено члена Комісії ОСОБА_2 
06.08.2025 Комісія звернулась до позивача з листом, у якому запропонувала надати для долучення до досьє та оцінювання під час співбесіди пояснення та докази (за наявності), які, на думку позивача, підтверджують його відповідність критеріям особистої та соціальної компетентності. 
19.08.2025 до Комісії надійшли пояснення від ОСОБА_1 на підтвердження відповідності показникам критерію особистої компетентності: «рішучість та відповідальність», «безперервний розвиток» та показникам критерію соціальної компетентності: «ефективна комунікація», «ефективна взаємодія», «стійкість мотивації», «емоційна стійкість». 
02.04.2026 та 28.04.2026 ВККС України проведено співбесіду з позивачем.
Рішенням Комісії від 28.04.2026 № 153/ас-26 визначено, що за результатами проходження процедури кваліфікаційного оцінювання кандидат на посаду судді апеляційного загального суду ОСОБА_1 набрав 717,7 балів, та визнано позивача таким, що не підтвердив здатність здійснювати правосуддя в апеляційному загальному суді за критерієм особистої компетентності.
Не погодившись з таким рішення Комісії, позивач звернувся до суду з цим позовом.

ІV. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ, РЕКОМЕНДАЦІЇ МІЖНАРОДНИХ ОРГАНІЗАЦІЙ
Конституція України
Стаття 1. Україна є правовою державою.
Стаття 8. В Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Стаття 9. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Стаття 19 ч 2. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 126. Незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.
Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється.
Стаття 128 ч 2. Призначення на посаду судді здійснюється за конкурсом, крім випадків, визначених законом.
Стаття 130. Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.
Підпункт 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідних положень» Відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Порядок та вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом.
Основні принципи незалежності судових органів (Схвалені резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року)
1. Незалежність судових органів гарантується державою і закріплюється в конституції або законах країни. Усі державні та інші установи зобов`язані шанувати незалежність судових органів і дотримуватися її.
2. Судові органи вирішують передані їм справи безсторонньо, на основі фактів і відповідно до закону, без будь-яких обмежень, неправомірного впливу, спонуки, тиску, погроз або втручання, прямого чи непрямого, з будь-якого боку і з будь-яких би то не було причин.
3. Судові органи мають компетенцію стосовно всіх питань судового характеру і виняткове право вирішувати, чи входить передана їм справа до їхньої встановленої законом компетенції.
11. Термін повноважень суддів, їх незалежність, безпека, відповідна винагорода, умови служби, пенсії і вік виходу на пенсію повинні належним чином гарантуватися законом.
12. Судді, яких призначають чи обирають, мають гарантований термін повноважень до обов`язкового виходу на пенсію чи завершення терміну повноважень там, де це встановлено.
Рекомендації щодо ефективного впровадження Основних принципів щодо незалежності судових органів (прийняті резолюцією Економічної та соціальної Ради ООН 1989/60 та схвалені резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 44/162 від 15 грудня 1889 року)
Всі держави мають прийняти та впровадити Основні принципи незалежності судових органів у відповідності до правил конституційного процесу країни та внутрішньої практики.
Генеральний секретаріат має розповсюджувати Основні принципи, ці рекомендації та періодичні доповіді щодо їх впровадження згідно Рекомендацій 7 та 8 стількома мовами, наскільки це можливо, і надавати їх всім державам та міжурядовим та неурядовим організаціям, які в цьому зацікавлені, для того щоб забезпечити якнайширше розповсюдження цих документів.
Раз на п`ять років Генеральний Секретаріат має готувати незалежну доповідь до Комітету з питань попередження та контролю правопорушень щодо успіхів у впровадженні Основних принципів...
1.3. Щодо кожного рішення стосовно відбору та призначення судді на посаду, підвищення по службі або припинення його повноважень, законом має бути передбачено втручання органу, незалежного від виконавчої та законодавчої влади, у складі якого щонайменше половина членів - судді, обрані їх колегами, і в якому було б гарантовано якнайширше представництво суддівського корпусу.
1.4. Закон надає кожному судді, який вважає, що його/її права, передбачені законом, або його власна незалежність чи незалежність судового процесу знаходиться під загрозою або будь-яким чином ігнорується, можливість звернутися з цього приводу до незалежного органу з пропозицією вжити дієвих заходів для виправлення ситуації або запропонувати, яким чином її можливо виправити.
Додаток до Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи (17 листопада 2010 року)
1. Ця Рекомендація застосовується щодо кожної особи, яка здійснює судочинство, зокрема й осіб, на яких покладено вирішення конституційних питань.
8 Якщо судді вважають, що їхня незалежність опинилася під загрозою, вони повинні мати можливість звернутися до ради суддів чи іншого незалежного органу або ж скористатися дієвими засобами правового захисту.
16. Рішення суддів не можуть підлягати будь-якому перегляду поза межами апеляційних процедур, закладених у законодавстві.
22. Принцип незалежності судової влади означає незалежність кожного судді при здійсненні ним функцій прийняття судових рішень. У процесі прийняття рішень судді мають бути незалежними та неупередженими, а також мати можливість діяти без будь-яких обмежень, впливу, тиску, погроз або прямого чи непрямого втручання будь-яких органів влади, зокрема внутрішніх органів судової влади.
32. Органи влади, які відповідають за організацію та функціонування судової системи, зобов`язані забезпечувати суддям умови, що дають їм змогу виконувати свою місію та досягати ефективності, захищаючи й поважаючи незалежність і неупередженість суддів.
35. У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал.
Оцінювання
42. З метою сприяння ефективному здійсненню правосуддя та постійному підвищенню його якості відповідно до параграфа 58 держави-члени мають впроваджувати системи оцінювання суддів органами судової влади.
58. Якщо органи судової влади встановлюють системи для оцінювання роботи суддів, вони мають ґрунтуватися на об`єктивних критеріях. Ці критерії повинен оприлюднити компетентний судовий орган. Процедурою має бути передбачений дозвіл суддям висловлювати погляди щодо власної діяльності та її оцінювання, а також оскаржувати оцінювання в незалежному органі влади або суді.
Європейська хартія про закон «Про статус суддів» (Лісабон, 10 липня 1998 року)
1.3 Щодо кожного рішення стосовно відбору та призначення судді на посаду, підвищення по службі або припинення його повноважень, законом має бути передбачено втручання органу, незалежного від виконавчої та законодавчої влади, у складі якого щонайменше половина членів, що приймають участь в засіданні, є суддями, обраними такими ж суддями в порядку, в якому було б гарантовано якнайширше представництво суддів.
Закон надає кожному судді, який вважає, що його права, передбачені законом, або його власна незалежність чи незалежність судового процесу знаходиться під загрозою або будь-яким чином ігнорується, можливість звернутися з цього приводу до незалежного органу з пропозицією вжити дієвих заходів для виправлення ситуації або запропонувати, яким чином її можливо виправити.
1.6. Держава зобов`язана забезпечувати суддів засобами для належного виконання ними своїх завдань, і, зокрема, для розгляду справ в розумні строки.
2.1 Норми Закону, які регулюють підбір і відбір суддів незалежним органом або колегією, за основу відбору кандидатів беруть їх здатність вільно і неупереджено оцінювати правові питання, які будуть передаватися на їх розгляд, та застосовувати закон із повагою до гідності людини.
2.2. Законом має бути передбачено забезпечення умов, які гарантуватимуть шляхом дотримання вимог щодо освітньої кваліфікації та наявності попереднього досвіду призначення на посаду саме тих осіб, які здатні здійснювати судові обов`язки.
3.1. Рішення про призначення обраного кандидата на посаду судді та призначення його/її до конкретного суду приймається незалежним органом, про який ідеться у пункті 1.3, або на підставі його пропозиції, рекомендації або погодження з ним чи висловлення його окремої думки.
3.2. Законом має бути встановлено конкретно зазначені обставини, за яких попередня діяльність кандидата або діяльність, якою займаються його чи її близькі родичі, можуть викликати законні та об`єктивні сумніви щодо незалежності та неупередженості кандидата, що може бути перешкодою для його призначення до певного суду.
4.1. Коли система підвищення суддів по службі ґрунтується не на вислузі років, вона має ґрунтуватися виключно на якостях та достоїнствах, що були помічені під час виконання суддею його обов`язків, шляхом об`єктивної оцінки його діяльності одним або кількома суддями та бесіди з суддею, що оцінюється. Рішення щодо підвищення по службі виноситься органом, про який ідеться у пункті 1.3, або за його пропозицією чи згодою. Суддям, яким не запропоновано підвищення по службі, має бути надане право подати свою скаргу до зазначеного органу.
Як вбачається з Пояснювальної записки до Хартії, особливо пильно та уважно слід ставитися до формулювання умов, за наявності яких припиняється перебування судді на посаді. Важливо мати вичерпний перелік підстав для засвідчення нездатності судді продовжувати роботу на посаді.
Хартія наголошує, що принаймні половина незалежного від виконавчої та законодавчої влади, органу, відповідального за питання добору, розстановки чи призначення суддів, їх просування по службі чи припинення їх пересування на посаді, мають бути суддями, обраними такими ж суддями, й на таких підставах, що необхідна незалежність цього органу виключає можливість обрання або призначення його членів політичним органом, що належить до виконавчої або законодавчої влади.
2.3. Характер обов`язків судді, посада якого вимагає розплутувати комплексні ситуації, які дуже часто є складними в плані поваги до людської гідності, є таким, для якого «абстрактної» перевірки здатності до обіймання посади недостатньо. Тому кандидати, яких обрано для виконання обов`язків судді, повинні проходити відповідний курс спеціального навчання, який має фінансуватися державою.
Крім того, Хартія закріплює за кожним суддею «право на оскарження», якщо він/вона вважає, що створюється загроза її/його незалежності, незалежності правового процесу або ця незалежність якимось чином порушується. В такому випадку він/вона може передати розгляд описаному вище незалежному органу.
Це означає, що судді не залишаються беззахисними у випадках посягань на їхню незалежність. Право на оскарження є необхідною гарантією, тому що інакше це залишиться лише бажанням встановити засади, спрямовані на захист суддів, якщо вони не будуть послідовно підтримуватися механізмами, які гарантуватимуть їх ефективну реалізацію. Обов`язок отримувати пропозицію або висновок незалежного органу перед тим, як буде прийнято рішення щодо статусу конкретного судді, не обов`язково поширюватиметься на всі можливі ситуації, в яких здійснюватиметься вплив на його/її незалежність. Саме тому надзвичайно важливо забезпечити можливість для суддів звертатися до цього органу з власної ініціативи.
Хартія також передбачає «право судді на підвищення кваліфікації на місці»: він чи вона повинні мати регулярний доступ до навчальних курсів, що організовуються за державні кошти, з тим, щоб підтримувати і підвищувати свою кваліфікацію. Держава повинна забезпечувати, щоб такі навчальні курси були організовані відповідно до умов, викладених у п. 2.3.
Висновок № 10 (2007) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо судової ради на службі суспільства»
5. Склад та функції судової ради відрізняються в різних країнах. Усвідомлюючи наявність такої багатоманітності, але водночас відзначаючи тенденцію створення незалежної судової ради, КРЄС вважала за необхідне наголосити на важливості існування спеціального органу, відповідального за захист незалежності суддів, у контексті додержання принципу поділу влади.
8. Метою судової ради є гарантування як незалежності судової системи, так і незалежності окремих суддів. Існування незалежних та безсторонніх судів є структурною вимогою для держави, що керується верховенством права.
9. Незалежність суддів у глобалізованому та взаємозалежному суспільстві повинна розглядатися кожним громадянином як гарантія правди, свободи, додержання прав людини та безстороннього правосуддя, вільного від зовнішнього впливу. Суддівська незалежність не є виключним правом чи привілеєм, що надається суддям в їхніх особистих інтересах. Вона надається в інтересах верховенства права та тих, хто шукає та сподівається на правосуддя. Незалежність як умова суддівської безсторонності, таким чином, є гарантією рівності громадян перед судом.
10. КРЄС також вважає, що судова рада повинна сприяти ефективності та якості правосуддя, тим самим допомагаючи повному виконанню статті 6 Європейської конвенції про права людини та зміцненню суспільної довіри до судової системи. 
39. Деякі рішення судової ради стосовно управління судовою системою, а також рішення щодо призначення, переведення, просування по службі, притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення суддів (якщо рада наділена цими повноваженнями) повинні містити пояснення підстав їх прийняття, бути обов`язковими до виконання з можливістю оскарження в судовому порядку. Насправді незалежність судової ради не означає, що вона знаходиться поза законом та звільнена від судового контролю.
55. Там, де це застосовується, питання професійного оцінювання суддів залежить від того, чи наймається суддя на початку своєї кар`єри з числа інших кандидатів, які не мають попереднього професійного досвіду, або після багатьох років практики в юридичній професії з числа найдосвідченіших та найдостойніших практиків.
У першому випадку слід оцінити професійні якості кандидата для того, щоб визначити його/її нерозкриті можливості. Така ж потреба існує і в другому випадку з огляду на природу суддівської діяльності та постійну еволюцію юридичної практики і професійних якостей, яких вона вимагає.
56. Важливо зазначити, що оцінювання не повинно зводитися до визначення рівня правової підготовки та загальних професійних якостей суддів, а й включати більш особистісну інформацію, таку як особисті якості та уміння спілкуватися.
Якщо практика суддівської роботи передбачає особливі технічні навички та особисті якості, було б бажано прийти до певного спільного рішення на європейському рівні щодо їх ідентифікації. У цьому відношенні судова рада повинна відігравати головну роль у визначенні загальних критеріїв оцінювання. Проте судова рада не повинна заміняти собою відповідний судовий орган, наділений повноваженням з проведення оцінювання окремих суддів.
67. Судова рада повинна співпрацювати з навчальною установою стосовно первинної підготовки та підвищення кваліфікації з тим, щоб забезпечити ефективне й високоякісне навчання та гарантувати, що судді відбираються на підставі об`єктивних та вимірюваних критеріїв, здібностей та належної підготовки.
70. Судова рада повинна заохочувати суддів до участі в програмах навчання як важливої складової їхньої професійної діяльності. Власний професійний розвиток через підвищення кваліфікації, що повинно розумітися як постійний процес упродовж усієї кар`єри, є юридичним та етичним обов`язком і правом суддів. Судді, виконуючи свої обов`язки, повинні, зокрема, стежити за змінами в національному та міжнародному праві й практиці, відчувати суспільні тенденції та знайомитися з альтернативними методами вирішення спорів. КРЄС рекомендує судовим радам ураховувати участь суддів у навчальних програмах при розгляді питання про їх підвищення на посаді.
91. Враховуючи значну участь судової ради в управлінні судовою системою, слід гарантувати прозорість її діяльності. Прозорість є визначальним чинником довіри громадян до функціонування судової системи та є гарантією проти загрози політичного впливу або сприйняття наявності корпоративного інтересу, протекціонізму та надання преференцій в межах судової влади.
92. Усі рішення судової ради про призначення, просування по службі, оцінку, дисциплінарну відповідальність та будь-які інші рішення, що стосуються кар`єри суддів, повинні бути обґрунтованими.
93. Будь-яка заінтересована особа повинна мати можливість переглянути прийняті рішення та перевірити, чи застосувала судова рада правила та критерії, які ґрунтуються на здібностях кандидата, при здійсненні призначень чи просування по службі.
Щодо повноважень судової ради: б) бажано, щоб судова рада мала повноваження з відбору, призначення та просування по службі суддів. Ці функції мають здійснюватися в повній незалежності від законодавчої чи виконавчої влади, а також в абсолютній прозорості щодо критеріїв відбору суддів.
Висновок Консультативної ради європейських суддів (КРЄС) № 17 (2014) «Щодо оцінювання діяльності суддів, якості правосуддя і поваги до незалежності судової влади»
1. Верховенство права в демократичній державі вимагає не лише незалежності судової влади, але й створення компетентних судів, які б приймали якомога якісніші судові рішення.
4. …Індивідуальне оцінювання суддів, де таке існує, повинно мати на меті удосконалення судочинства, забезпечуючи його найвищу якість в інтересах суспільства в цілому.
6. Відповідно, основоположним правилом будь- якого індивідуального оцінювання суддів повинна бути абсолютна повага до незалежності судової влади. Якщо індивідуальне оцінювання має наслідки щодо підвищення судді по службі, визначення розміру заробітної платні та пенсії або може навіть призвести до відставки, існує ризик, що суддя, якого оцінюють, буде розглядати справи не шляхом неупередженого тлумачення фактів та закону, а у спосіб, який задовольнив би оцінювачів. Будь- яке оцінювання суддів представниками законодавчої чи виконавчої влади держави є особливо проблематичним. Однак загрози незалежності судової влади неможливо повністю уникнути, навіть коли оцінювання проводиться іншими суддями. Незалежність судової влади обумовлюється не тільки свободою від неналежного зовнішнього впливу, а й вимагає свободи від неналежного тиску зсередини судової системи, який у певних випадках може виникати як прояв точки зору інших суддів, зокрема голів судів.
9. У більшості формальних процедур оцінювання цілі оцінювання, використані критерії, склад органу, який проводить оцінювання, процедура оцінювання та можливі наслідки чітко визначаються завчасно до проведення оцінювання. Якщо оцінювання проводиться формально, права та обов`язки судді, робота якого оцінюється, мають регулюватися законодавчими чи підзаконними нормативними актами.
КРЄС наголосила на необхідності підтримки та підвищення якості й ефективності судових систем в інтересах усіх громадян. Якщо проводиться індивідуальне оцінювання суддів, його метою має бути вдосконалення судової системи та забезпечення її якомога вищої якості. Це слід робити в інтересах громадськості в цілому.
31. В основі формального індивідуального оцінювання суддів мають бути об`єктивні критерії, визначені компетентним суддівським органом.
Об`єктивні стандарти необхідні не тільки для виключення політичного впливу, а й з інших причин, таких як запобігання виникненню упередженості, консерватизму та протекції по знайомству, що може мати місце, коли призначення та оцінювання проводяться у довільному порядку або за особистими рекомендаціями. Ці об`єктивні стандарти мають ґрунтуватися на критеріях, що враховують кваліфікацію, високі моральні якості, компетентність та ефективність.
33. КРЄС зауважує, що в Київських рекомендаціях зазначено, що оцінювання має здійснюватись, ураховуючи такі критерії: професійна компетентність (знання законодавства, здатність проводити судові засідання, уміння формулювати обґрунтовані рішення), особисті навички (здатність справлятися з навантаженнями, приймати рішення, відкритість до запровадження нових технологій), соціальні навички, наприклад, здатність бути посередником, поважати сторони та відстоювати свої позиції в разі потреби.
34. Загалом КРЄС погоджується із якісними критеріями, переліченими в Київських рекомендаціях. КРЄС вважає, що оцінювання не може ґрунтуватися лише на кількісних критеріях. Крім цього, хоч ефективність роботи судді може бути важливим фактором для оцінювання, КРЄС вважає, що надмірна орієнтація на кількість справ, розглянутих суддею, є проблематичною, оскільки може призвести до появи хибних стимулів.
35. Якість правосуддя не може сприйматися як синонім однієї лише «продуктивності» судової системи. КРЄС попереджує, що недостатнє фінансування та скорочення бюджету можуть призвести до того, що судова система перебільшуватиме значення «продуктивності» в індивідуальному оцінюванні суддів. Тому КРЄС повторно підкреслює, що всі загальні принципи та стандарти Ради Європи покладають обов`язок на держави члени надавати таке фінансування, яке відповідає вимогам різних судових систем. КРЄС упевнена, що якість, а не тільки кількість, судових рішень має бути основою індивідуального оцінювання. У Висновку № 11 (2008) КРЄС обговорювала важливість високої якості судових рішень. Для оцінки якості судового рішення оцінювачі мають сконцентруватися на методології, яку використовує суддя, а не на оцінюванні правових характеристик окремих судових рішень. Останнє може оцінюватися лише в процесі апеляційного перегляду. Оцінювачі мають розглядати всі аспекти, які підтверджують високі результати діяльності судді, зокрема, знання законодавства, навички спілкування, добросовісність, ефективність та високі моральні якості. Для цього оцінювачі мають брати до уваги весь спектр роботи судді в рамках контексту, у якому здійснювалася ця робота. Тому КРЄС надалі вважає проблематичним умотивовувати результати оцінювання кількістю чи процентною часткою судових рішень, змінених апеляційною інстанцією, тільки якщо ця кількість та причини змін рішень чітко не підтверджують, що судді бракує необхідних знань законів та процесуального права. У Київських рекомендаціях 73 та в Доповіді ЄМРС74 висловлюється така сама точка зору.
37. З метою захисту незалежності судочинства оцінювання має проводитися лише суддями. Судові ради, де вони наявні, можуть брати участь у цьому процесі. Однак можуть застосовуватись інші засоби оцінювання, наприклад, членами суддівського корпусу, призначеними або обраними спеціально для оцінювання суддів іншими суддями.
39. Джерела інформації, які використовуються в процесі оцінювання, мають бути надійними. Особливо це стосується інформації, на якій ґрунтуються незадовільні результати оцінювання. Також важливо, щоб оцінювання ґрунтувалося на достатній кількості доказів. Суддя, роботу якого оцінюють, повинен мати доступ до будь- якого доказу, що може бути використаний при оцінюванні, з можливістю оскарження його за потреби.
41. Як уже зазначала КРЄС, усі процедури індивідуального оцінювання мають надавати суддям змогу висловлювати свою думку стосовно власної діяльності і стосовно оцінки своєї діяльності. Будь- яка процедура має надавати їм можливість оскаржити результати оцінювання в незалежних органах або в суді. Суддя, роботу якого оцінюють, повинен мати змогу брати участь в оцінюванні, наприклад, коментуючи проект висновку оцінювання або надаючи пояснення в процесі оцінювання. Більше того, суддя, роботу якого оцінюють, повинен мати ефективні правові засоби оскарження незадовільних результатів оцінювання, особливо, якщо це впливає на «громадянські права» судді в розумінні статті 6 Європейської конвенції з прав людини. Чим вагоміші наслідки оцінювання для судді, тим важливіші є відповідні права на ефективний перегляд результатів оцінювання.
42. КРЄС застерігає від оформлення результатів оцінювання лише у вигляді балів, чисел, процентних співвідношень або кількості винесених рішень. Усі ці методи, за умови застосування їх без подальшого пояснення чи оцінки, можуть створити хибне враження об`єктивності та достовірності.
45. Узгодити принцип незалежності судової системи з будь-яким процесом індивідуального оцінювання суддів складно. Проте вирішальне значення має правильний баланс. Зрештою, незалежність судової системи повинна бути завжди першорядною.
46. У короткому вигляді, засоби досягнення балансу [між незалежністю та оцінюванням] передбачають таке: (1) мають існувати прості та прозорі правила стосовно процедури, критеріїв і наслідків оцінювання; (2) суддя, робота якого оцінюється, повинен мати право надавати пояснення та оскаржувати незадовільні результати оцінювання, включаючи право негайного доступу до матеріалів оцінювання; (3) оцінювання не повинно ґрунтуватися винятково на кількості розглянутих справ, але має зосереджуватися на якості рішень судді та роботі судді загалом; (4) деякі наслідки, такі як звільнення з посади через негативні результати оцінювання, не можуть застосовуватися до суддів, які працюють безстроково, окрім виняткових обставин
47. Формальне індивідуальне оцінювання суддів, де таке існує, має сприяти вдосконаленню та підтриманню функціонування судової системи на найвищому рівні якості на користь громадян держав -членів. Це, у свою чергу, має допомогти зберегти довіру суспільства до судової системи. Це передбачає, що суспільство матиме змогу розуміти принципи та процедуру оцінювання. Тому загальні умови та методи оцінювання мають бути доступними суспільству. Тим не менше, на думку КРЄС, процес індивідуального оцінювання для кар`єрних цілей або підвищення не повинен ураховувати думку суспільства стосовно судді. Ця думка не завжди може бути результатом повного чи всебічного розуміння інформації або, можливо, навіть ґрунтуватися на нерозумінні діяльності судді в цілому. Процес та результати індивідуального оцінювання мають перш за все залишатися конфіденційними і не розголошуватися. Розголошення результатів оцінювання загрожуватиме незалежності здійснення судочинства через те, що це може принизити суддю в очах суспільства та зробити вразливим до впливу. Крім цього, оприлюднення результатів оцінювання може означати, що суддя стає об`єктом для обговорення та інших нападок.
Підсумовуючи наведене КРЄС виснувала, що незадовільні результати оцінювання не повинні (окрім виняткових обставин) мати можливість призвести до звільнення з посади. Це може відбутися лише в разі серйозного порушення дисциплінарних правил або кримінального законодавства, або якщо об`єктивний висновок, отриманий в результаті оцінювання, однозначно підтверджує нездатність чи небажання судді виконувати свої обов`язки на мінімально прийнятному рівні. Ці об`єктивні висновки повинні надаватися за належною процедурою і ґрунтуватися на достовірних доказах (пункт 12 Висновків).
Висновок Консультативної ради європейських суддів (КРЄС) № 28 (2025) " про важливість добробуту суддів для здійснення правосуддя»
2. Добре функціонуюча, незалежна та неупереджена судова система є центральною для належного функціонування будь-якого демократичного суспільства. Це фундаментальний принцип і право, гарантовані статтею 6 Європейської конвенції з прав людини (ЄКПЛ), що кожен має право на справедливий та публічний розгляд справи незалежним та неупередженим судом. Однак в останні роки судова система зіткнулася з гострими викликами, які загрожують незалежності. 
3. В силу своєї посади судді виконують життєво важливу функцію в суспільстві як охоронці верховенства права. Уповноважені захищати основні права людини та належне здійснення правосуддя, вони також забезпечують життєво важливий контроль над виконавчою владою, гарантуючи, що така влада не здійснюється свавільно або безпідзвітно. Ці основні принципи незалежності та неупередженості судової влади лежать в основі належного здійснення правосуддя та верховенства права. Їх надзвичайна важливість відображається в тому факті, що вони захищені на міжнародному рівні Європейською конвенцією з прав людини, Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, та національними конституційними, статутними та загальними нормами права.
Висновок ОБСЄ/БДІПЛ щодо Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» 
81. Суддя, роботу якого оцінюють, повинен мати змогу оскаржити результати незадовільного оцінювання, особливо, якщо зачіпаються громадянські права судді в розумінні статті 6 Європейської конвенції з прав людини; і що серйознішими можуть бути наслідки оцінювання для судді, то важливішими є такі права на ефективне оскарження.
Звіт за результатами оцінки України «Четвертий раунд оцінювання Запобігання корупції серед народних депутатів, суддів та прокурорів» ухвалений на 76-му пленарному засіданні GRECO (англ. The Group of States against Corruption - «Група держав проти корупції») - орган Ради Європи з антикорупційного моніторингу (Страсбург, 19-23 червня 2017 року)
Група експертів GRECO схвалює наявність у кандидатів, які не пройшли відбір, права оскаржити в суді відповідні рішення, які приймались на різних етапах відбору. Вони можуть оскаржити рішення ВКК, прийняті за результатами спеціальної перевірки, щодо припинення їхньої участі у конкурсі; рішення ВКК, прийняті за результатами кваліфікаційного іспиту, щодо їхніх можливостей працювати суддею; та рішення ВРП щодо відмови призначати кандидатів, обраних ВКК. Слід зазначити, що два останні види рішень можуть оскаржуватись виключно за дуже обмеженим переліком процесуальних порушень. До останніх належать участь у прийнятті рішення члена ВРП/ВКК, який не мав на це повноважень, або відсутність підпису рішення. У контексті України, де корумпованість суддів є значною проблемою, а довіра громадськості до суддів особливо низька, важливо забезпечити, щоб вся процедура призначення була максимально прозорою та проводилася на основі об`єктивних критеріїв. Одним із ключових елементів для забезпечення цього є надання всіх прийнятих рішень для повного перегляду (як з точки зору суті, так і з точки зору процедури), відповідно до попередніх коментарів GRECO із цього питання. Враховуючи зазначене вище, GRECO рекомендує розширити перелік умов для оскарження рішень щодо призначення суддів кандидатами на зайняття суддівських посад. Це допоможе пересвідчитись, що рішення, які приймаються у такому процесі, можуть бути оскаржені як за суттю, так і за процедурою.
Положення Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року, прийнятої на 316-1 нараді заступників Міністрів
Під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Слід визнати, що законодавче регулювання не є і не може бути всеосяжним за формою та змістом, тому наявність певної міри розсуду є допустимою та належною. Попри це, границі дискреційних повноважень адміністративного органу не можуть бути неоглядними. Межа такого розсуду повинна бути мінімально достатньою, для, зокрема, уникнення порушення законодавчих приписів та запобігання зловживанням.
У п. 45 Доповіді Венеціанської комісії (далі - ВК) щодо Верховенства права, серед іншого, зазначено, що "Потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними. У цьому контексті закон, яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції. Не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади. Отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої такої дискреції та на спосіб її здійснення із достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій"… А пунктом 47 ВК корелювала ці вимоги і звернення до законодавчого органу: "…парламентові не може бути дозволено зневажати основоположні права людини внаслідок ухвалення нечітких законів. Цим досягається істотно важливий юридичний захист особи супроти держави та її органів і посадових осіб".
Юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, а також порядок здійснення судочинства в адміністративних судах встановлює Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Стаття 5.
1. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси, і просити про їх захист шляхом:
2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень…
Частина 2 статті 2.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Стаття 6. Верховенство права
1. Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Стаття 7. Джерела права, які застосовуються судом
3. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
5. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України.
6. У разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.
Стаття 9. Змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі
2. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Стаття 22 Суд першої інстанції
4. Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо …оскарження актів, дій чи бездіяльності …Вищої кваліфікаційної комісії суддів України…
Стаття 77. Обов`язок доказування
1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
2. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Спеціальним законом, який визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, є Закон України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII). Цей закон визначає статус та склад Вищої кваліфікаційної комісії суддів Глава 2 Розділу V), статус і структуру, а також завдання Національної школи суддів з підготовки та регулярного оцінювання суддів (Глави 2, 4 Розділу V), регламентує Порядок зайняття посади судді (Розділ ІV) та визначення Кваліфікаційного рівня судді (Розділ V).
Стаття 48. Незалежність судді
1. Суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання.
2. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і має наслідком відповідальність, установлену законом.
3. Суддя не зобов`язаний давати жодних пояснень щодо суті справ, які перебувають у його провадженні, крім випадків, установлених законом.
4. Суддя зобов`язаний звернутися з повідомленням про втручання в його діяльність як судді щодо здійснення правосуддя до Вищої ради правосуддя та до Генерального прокурора.
5. Незалежність судді забезпечується:
1) особливим порядком його призначення, притягнення до відповідальності, звільнення та припинення повноважень;
2) недоторканністю та імунітетом судді;
3) незмінюваністю судді;
4) порядком здійснення правосуддя, визначеним процесуальним законом, таємницею ухвалення судового рішення;
5) забороною втручання у здійснення правосуддя;
6) відповідальністю за неповагу до суду чи судді;
6. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, а також фізичні і юридичні особи та їх об`єднання зобов`язані поважати незалежність судді і не посягати на неї.
7. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України та законом гарантій незалежності судді.
Стаття 52. Статус судді
1. Суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі.
2. Судді в Україні мають єдиний статус незалежно від місця суду в системі судоустрою чи адміністративної посади, яку суддя обіймає в суді.
Розвиваючи зазначені юридичні позиції, Конституційний Суд України вказав, що всі судді судів системи судоустрою України мають єдиний статус, який притаманний їм як особам, які виконують виняткову конституційну функцію - чинення правосуддя. Єдиний статус суддів означає однаковість юридичного становища суддів в усіх аспектах, передусім однаковість їх гарантій незалежності та недоторканності, прав і обов`язків, вимог, обмежень, заборон та відповідальності. (Справа № 3-93/2022(217/22), рішення КСУ від 26 березня 2024 року № 3-р(II)/2024).
Стаття 56. Права та обов`язки судді
5. Суддя має право підвищувати свій професійний рівень та проходити з цією метою відповідну підготовку.
7. Суддя зобов`язаний:
1) справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства;
2) дотримуватися правил суддівської етики, у тому числі виявляти та підтримувати високі стандарти поведінки у будь-якій діяльності з метою укріплення суспільної довіри до суду, забезпечення впевненості суспільства в чесності та непідкупності суддів;
4) виявляти повагу до учасників процесу;
6) виконувати вимоги та дотримуватися обмежень, установлених законодавством у сфері запобігання корупції;
8) систематично розвивати професійні навички (уміння), підтримувати свою кваліфікацію на належному рівні, необхідному для виконання повноважень у суді, де він обіймає посаду;
9) звертатися з повідомленням про втручання в його діяльність як судді щодо здійснення правосуддя до Вищої ради правосуддя та до Генерального прокурора упродовж п`яти днів після того, як йому стало відомо про таке втручання;
10) підтверджувати законність джерела походження майна у зв`язку з проходженням кваліфікаційного оцінювання або в порядку дисциплінарного провадження щодо судді, якщо обставини, що можуть мати наслідком притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, викликають сумнів у законності джерела походження майна або доброчесності поведінки судді.
Згідно з частиною першою статті 92 Закону № 1402-VIII ВККС України є державним колегіальним органом суддівського врядування, який на постійній основі діє у системі правосуддя України. 
За приписами частини першої статті 93 Закону №1402-VIII ВККС України проводить добір кандидатів для призначення на посаду судді, у тому числі організовує проведення щодо них спеціальної перевірки відповідно до закону та приймає кваліфікаційний іспит, проводить кваліфікаційне оцінювання, затверджує форму і зміст заяви про участь у доборі кандидатів на посаду судді, анкети кандидата на посаду судді, порядок складання кваліфікаційного іспиту та методику оцінювання кандидатів, положення про проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді, порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, порядок формування і ведення суддівського досьє (досьє кандидата на посаду судді), програму та порядок проходження початкової підготовки судді тощо.
Частиною першою статті 79 Закону №1402-VIII установлено, що конкурс на зайняття вакантної посади судді проводиться відповідно до цього Закону та положення про проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді, що затверджується ВККС України, з дотриманням вимог законодавства про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків.
Для проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді ВККС України ухвалює рішення про його оголошення, розміщує (оприлюднює) відповідну інформацію на своєму офіційному веб-сайті та офіційному веб-порталі судової влади України (частина друга статті 79 Закону №1402-VIII).
На виконання зазначених положень Закону рішенням ВККС України від 14.09.2023 № 94/зп-23 (зі змінами) оголошено конкурс на зайняття 550 вакантних посад суддів в апеляційних судах згідно з додатком (в тому числі в апеляційних судах із розгляду адміністративних справ - 66 вакантних посад), в якому позивач виявив бажання взяти участь.
Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри» від 09.12.2023 
№ 3511-IX (далі - Закон № 3511-IX) внесено зміни до Закону України «Про судоустрій та статус суддів», зокрема викладено в новій редакції Розділ IV «Порядок зайняття посади судді» та доповнено пунктами 57-61 розділ XII «Прикінцеві та перехідні положення». Указаний Закон набрав чинності 30.12.2023.
Відповідно до пункту 57-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII ВККС України завершує конкурс на зайняття вакантних посад суддів апеляційних судів, оголошений рішенням Комісії від 14.09.2023 № 94/зп-23, за правилами, які діють після набрання чинності Законом № 3511-IX. ВККС України проводить кваліфікаційний іспит в межах конкурсу, передбаченого цим пунктом, за правилами, які діють після набрання чинності Законом №3511-IX щодо особливостей складання кваліфікаційного іспиту.
На момент набрання чинності Закону № 3511-IX, конкурс на зайняття вакантних посад суддів апеляційних судів, оголошений рішенням Комісії від 14.09.2023 № 94/зп-23, був на етапі подання документів особами, які виявили бажання взяти участь у ньому, а отже, його продовження та завершення, повинно відбуватися за правилами, визначеними Законом № 1402-VIII, у редакції, чинній з 30.12.2023.
Загальний порядок подання заяви та документів для участі в конкурсі, порядок проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді місцевого, апеляційного, вищого спеціалізованого судів або судді Верховного Суду та внесення за результатами конкурсу до Вищої ради правосуддя рекомендації про призначення кандидата на посаду судді визначено в Положенні про проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді, затвердженому рішенням Комісії від 02.11.2016 №141/зп-16 (у редакції рішення Комісії від 29.02.2024 №72/зп-24) (далі - Положення про конкурс).
Принципами проведення конкурсу є справедливість, законність, публічність, прозорість, відкритість і рівність умов для його учасників, об`єктивність, неупередженість та повага до прав людини (пункт 1.3 Положення про конкурс).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 79-2 Закону № 1402-VIII ВККС України проводить конкурс на зайняття вакантних посад суддів апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду чи суддів Верховного Суду - на основі рейтингу кандидатів за результатами кваліфікаційного оцінювання та з урахуванням особливостей, передбачених статтею 79-3 цього Закону.
Зокрема, частина 4 статті 79-3 Закону № 1402-VIII встановлює повноваження Комісії в межах конкурсної процедури. Так, за приписами цієї норми, ВККС:
1) на підставі поданих документів встановлює відповідність особи вимогам до кандидата на посаду судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду або судді Верховного Суду та формує його досьє. Відповідність особи критеріям компетентності, доброчесності та професійної етики встановлюється Комісією під час проведення її кваліфікаційного оцінювання як кандидата на посаду судді;
2) проводить кваліфікаційне оцінювання кандидата на посаду судді апеляційного, вищого спеціалізованого суду або судді Верховного Суду;
3) проводить спеціальну перевірку стосовно кандидатів на посаду судді, допущених до етапу дослідження досьє та проведення співбесіди кваліфікаційного оцінювання, відповідно до статті 75 цього Закону. Результати спеціальної перевірки враховуються при ухваленні рішення Комісії за результатами кваліфікаційного оцінювання;
4) за результатами кваліфікаційного оцінювання кандидатів на посаду судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду або судді Верховного Суду ухвалює рішення про підтвердження або непідтвердження здатності таких кандидатів здійснювати правосуддя у відповідному суді, визначає рейтинг для участі у конкурсі кандидатів, які підтвердили здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, визначає переможця конкурсу на зайняття вакантної посади судді у відповідному суді та ухвалює рішення про рекомендацію або про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді.
Частиною 5 цієї статті окремо наголошено, що особа, яка успішно пройшла кваліфікаційне оцінювання та підтвердила здатність здійснювати правосуддя у відповідному апеляційному суді, але за результатами конкурсу не стала переможцем, може використати результати кваліфікаційного іспиту, складеного в межах такого оцінювання, під час наступного конкурсу на вакантну посаду судді апеляційного суду відповідної спеціалізації, оголошеного протягом двох років з дня складення іспиту.
Завдання, підстави, порядок проведення та етапи кваліфікаційного оцінювання визначено в Главі 1 «Кваліфікаційне оцінювання суддів» розділу V «Кваліфікаційний рівень судді» Закону № 1402-VIII.
Відповідно до частини першої статті 85 Закону №1402-VIII кваліфікаційне оцінювання включає такі етапи: 1) складення кваліфікаційного іспиту та 2) дослідження досьє та проведення співбесіди.
Рішення про черговість етапів проведення кваліфікаційного оцінювання ухвалює ВККС України (частина перша статті 85 Закону №1402-VIII).
Частиною третьою статті 85 цього ж Закону передбачено, що для цілей формування суддівського досьє (досьє кандидата на посаду судді) ВККС України може ухвалити рішення про запровадження та проведення інших тестувань з метою перевірки особистих морально-психологічних якостей, а також про застосування інших засобів встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям кваліфікаційного оцінювання.
Порядок та методика проведення таких тестувань затверджуються ВККС України.
Рішення про запровадження та проведення таких тестувань ухвалюється Комісією стосовно всіх суддів (кандидатів на посаду судді).
Результати таких тестувань використовуються як одне із джерел інформації, що підлягає оцінці разом з іншою сукупністю зібраної інформації і матеріалів, є конфіденційними, не оприлюднюються та не впливають на кількість балів кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді).
Частинами першою, другою, п`ятою статті 83 Закону №1402-VIII встановлено, що кваліфікаційне оцінювання проводиться ВККС України з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.
Критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність.
Визначені законом етапи конкурсу та призначення на посаду судді покликані встановити відповідність кандидата передбаченим Конституцією України та Законом № 1402-VIII вимогам, зокрема, критеріям компетентності (професійна, особиста, соціальна тощо), доброчесності та професійної етики, Комісія має перевірити наявність інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з призначенням кандидата на посаду судді. Ці заходи об`єднані метою забезпечити авторитет та довіру до судової влади, які формуються залежно від персонального складу осіб, що призначаються на посади суддів.
Порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються Комісією (частина п`ята статті 83 Закону № 1402-VIII).
Відповідно до частини другої статті 85 Закону №1402-VIII кваліфікаційний іспит для цілей кваліфікаційного оцінювання є основним засобом встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію професійної компетентності та проводиться в порядку, передбаченому статтею 74 цього Закону, з урахуванням особливостей, встановлених цією главою.
Кваліфікаційний іспит проводиться шляхом складання анонімних тестувань та практичного завдання. Анонімне тестування проводиться щодо когнітивних здібностей, історії української державності, загальних знань у сфері права та спеціалізації відповідного суду з урахуванням його інстанційності. Практичне завдання проводиться щодо спеціалізації відповідного суду з урахуванням його інстанційності.
Рішенням Комісії від 22.01.2025 № 20/зп-25 затверджено Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення (далі - Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, Положення № 20/зп-25).
1.1. Кваліфікаційне оцінювання - це встановлена законом та цим Положенням процедура визначення Вищою кваліфікаційною комісією суддів України здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за критеріями компетентності (професійна, особиста, соціальна), доброчесності та професійної етики.
1.2. Метою кваліфікаційного оцінювання є встановлення рівня компетентності, доброчесності та професійної етики судді (кандидата на посаду судді).
1.3. Завданням кваліфікаційного оцінювання є встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) вимогам до посади судді за критеріями компетентності (професійна, особиста, соціальна), доброчесності та професійної етики згідно з визначеними показниками.
1.4. Основними принципами кваліфікаційного оцінювання є автономність, запобігання конфлікту інтересів, об`єктивність, неупередженість, прозорість, публічність, рівність умов для суддів (кандидатів на посаду судді).
Розділом 2 визначено показники відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення.
Так, зокрема, пунктом 2.4. визначено, що відповідність судді (кандидата на посаду судді) критерію особистої компетентності оцінюється (встановлюється) за такими показниками: 
2.4.1. Рішучість та відповідальність.
2.4.2. Безперервний розвиток.
2.8. Відповідність судді (кандидата на посаду судді) критерію соціальної компетентності оцінюється (встановлюється) за такими показниками:
2.8.1. Ефективна комунікація.
2.8.2. Ефективна взаємодія.
2.8.3. Стійкість мотивації.
2.8.4. Емоційна стійкість.
Ці показники оцінюються за результатами дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє (досьє кандидата на посаду судді), та співбесіди (пункт 2.15).
3.1. Тестування з метою перевірки особистих морально-психологічних якостей проводиться у разі ухвалення Комісією відповідного рішення, в порядку та за методикою, визначеними в цьому рішенні.
3.2. Рішення про проведення такого тестування ухвалюється Комісією стосовно всіх суддів (кандидатів на посаду судді) у межах відповідної процедури кваліфікаційного оцінювання.
5.1. Відповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям кваліфікаційного оцінювання встановлюється членами Комісії шляхом оцінки відповідності визначеним показникам 
Оцінка відповідності судді (кандидата на посаду судді) показникам критеріїв особистої та соціальної компетентності, доброчесності та професійної етики здійснюється членами Комісії за їх внутрішнім переконанням із застосуванням засобів їх встановлення (див пункт 2.15).
5.2. Показники відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям кваліфікаційного оцінювання досліджуються окремо один від одного та у сукупності.
5.6. Вага критеріїв та показників під час кваліфікаційного оцінювання:
5.6.1.2.2. Безперервний розвиток - 25 балів.
5.6.1.3. Соціальна компетентність - 50 балів, з яких:
5.6.1.3.1. Ефективна комунікація - 12,5 бала.
5.6.1.3.2. Ефективна взаємодія - 12,5 бала.
5.6.1.3.3. Стійкість мотивації - 12,5 бала.
5.6.1.3.4. Емоційна стійкість - 12,5 бала.
5.7. Оцінювання критеріїв (показників) особистої та соціальної компетентності на етапі «Дослідження досьє та проведення співбесіди» здійснюється Комісією у складі палати або колегії шляхом обчислення середнього арифметичного бала.
У разі проведення оцінювання критеріїв (показників) особистої та соціальної компетентності на етапі «Дослідження досьє та проведення співбесіди» Комісією у складі палати обчислення середнього арифметичного бала здійснюється на підставі оцінок членів палати, які брали участь у співбесіді під час кваліфікаційного оцінювання, без урахування однієї найвищої та однієї найнижчої оцінки.
6.21. Співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження досьє та складається з таких етапів:
6.21.3. Послідовне обговорення з суддею (кандидатом на посаду судді) показників з метою ухвалення остаточного рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.
6.23. Обговорення відбувається шляхом опитування судді (кандидата на посаду судді) доповідачем і членами Комісії та надання суддею (кандидатом на посаду судді) відповідей і пояснень.
6.41. За результатами кваліфікаційного оцінювання Комісія ухвалює одне із таких рішень:
6.41.1. Рішення про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.
6.41.2. Рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.
6.42. Рішення Комісії про непідтвердження здатності кандидата на посаду судді здійснювати правосуддя у відповідному суді є підставою для припинення подальшої його участі у конкурсі на зайняття вакантної посади судді.
За задумом законодавця та з огляду на рекомендації Венеціанської комісії (п. 38 Висновку ВК Щодо проекту змін до конституції України в частині правосуддя, 23- 24 жовтня 2015 року) кваліфікаційне оцінювання суддів як «надзвичайний захід, що вимагає найвищої міри обережності» мало відбутися «швидко та ефективно», аби не перетворити його на інструмент впливу на судову гілку влади. При цьому першочергово підлягали оцінюванню саме судді першої інстанції. Проте зупинення діяльності ВККС у 2019 році майже на чотири роки та інше бачення системи пріоритетності завдань Комісією у новому складі підтверджують, що понад половина суддів системи судоустрою все ще очікують проходження кваліфікаційного оцінювання. При цьому прогнозовані строки завершення цих процедур не зазначено ані в Стратегії розвитку системи правосуддя та конституційного судочинства на 2021-2023 роки, ані в проєкті нової Стратегії. Очевидно, що така ситуація ніяк не узгоджується з принципом правової визначеності.
Варто зауважити, що згідно пункту 20 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону 
№ 1402-VIII відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», оцінюється колегіями Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному цим Законом, за правилами, які діяли до дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри», та з урахуванням особливостей, передбачених цим розділом.
За результатами такого оцінювання колегія Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, а у випадках, передбачених цим Законом, - пленарний склад Комісії, ухвалює рішення про відповідність або невідповідність судді займаній посаді. Таке рішення ухвалюється за правилами, передбаченими цим Законом для ухвалення рішення про підтвердження або про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.
Разом з тим, пунктом 20-2 цього розділу закону передбачено, що суддя, зазначений в абзаці першому пункту 20 цього розділу, який після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри» за результатами кваліфікаційного оцінювання у межах конкурсу на посаду судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду або судді Верховного Суду в межах своєї спеціалізації підтвердив здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, вважається таким, що пройшов оцінювання та підтвердив відповідність займаній посаді відповідно до пункту 20 цього розділу.
Приписи частини 2 статті 19 Конституції України передбачають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на підставі закону, тобто вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Закладений в основу цього положення Конституції принцип суспільної свободи (in dubio pro libertate) означає, що органи мають використовувати лише ті повноваження, що прямо передбачені законом.
При цьому вжите законодавцем формулювання «на підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним. «У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх. «У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби (з постанови ВП ВС від 19 жовтня 2023 року у справі № 9901/43/21).
Досліджуючи межі дискреційних повноважень адміністративних органів, ЄСПЛ виснував, що згідно із загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості адміністративних актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, не підтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (рішення від 31 липня 2008 року у справі «Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки», від 22 листопада 1995 року у справі «Брайян проти Сполученого Королівства», від 21 липня 2011 року у справі «Сігма радіо телевіжн лтд проти Кіпру», від 2 грудня 2010 року у справі «Путтер проти Болгарії»).
Очевидно, що у процесі ухвалення рішення на підставі дискреції мають бути враховані також і фактичні обставини, які супроводжують цей процес. У разі якщо відповідний орган користується своїм дискреційним повноваженням, він не повинен допускати помилок під час констатації юридичних фактів. Помилки в оцінці фактичних обставин, неправильні розрахунки, проведені ним, - все це може викликати незаконність (протиправність) прийнятого на підставі дискреції рішення. Подібні наслідки викликають також і випадки, коли під час прийняття акта на підставі дискреції адміністративний орган допускає очевидні прорахунки в оцінках. Очевидна та своєчасно не виправлена помилка уповноваженого адміністративного органу щодо фактичних обставин під час ухвалення рішення на підставі дискреції також може свідчити про наявність ознак зловживання владою.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово (зокрема, у постановах від 20.03.2025 у справі 
№ 990/85/24, від 28.11.2024 у справі № 990/92/24) наголошувала, що наділення Комісії свободою розсуду під час оцінки кандидата на посаду судді критеріям доброчесності - не означає, що такий розсуд не має меж. У всякому випадку, межа розсуду виключає свавільність дій та використання наданих повноважень не з легітимною метою, тобто не з метою, задля досягнення якої повноваження надані. Іншими словами, процедура оцінювання кандидата повинна бути правовою.
Наведене дає підстави стверджувати, що межі дискреції Комісії у конкурсній процедурі на посаду судді апеляційного суду, зокрема і ухвалення рішення за результатами проведення співбесіди з кандидатами, не можуть бути неосяжними та повинні підлягати зовнішньому публічному контролю. Процес розгляду Комісією питання про надання чи відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді, як і ухвалене за результатом цього процесу рішення, мають бути зрозумілими як кандидатам на посаду судді, питання про рекомендування яких на посаду судді розглядалося Комісією, так і незалежному сторонньому спостерігачу.
Обсяг і ступінь мотивації рішення залежать від конкретних обставин, які були предметом розгляду, але у будь-якому випадку мають демонструвати, приміром, що доводи / пояснення кандидата на посаду судді взято до уваги, і, що важливо, давати розуміння, чому і чим керувалася Комісія, коли оцінювала відповідність цього кандидата критеріям особистої, соціальної компетенції, доброчесності чи професійної етики.
З огляду на викладене Суд вважає, що вмотивоване рішення Комісії про визнання особи такою, що не підтвердила здатності здійснювати правосуддя в апеляційному суді за критеріями особистої компетентності, є не лише формальним дотриманням вимог закону, а має забезпечити дотримання принципу правової визначеності у питанні встановлення підстав для такого висновку.
Суд наголошує на тому, що відповідно до частини 5 статті 101 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, палат та колегій Комісії викладаються у письмовій формі. У рішенні зазначаються дата і місце ухвалення рішення, склад Комісії (палати, колегії), питання, що розглядалося, мотиви ухваленого рішення, результати поіменного голосування членів Комісії.
Вимога щодо обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень означає, що таке рішення повинне прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття. Цей критерій вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так й інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього суб`єкт владних повноважень має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад документи, пояснення осіб, висновки експертів тощо. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків. Несприятливе для особи рішення обов`язково повинне бути вмотивованим.
У випадку, що розглядається, Комісією як єдиним органом, уповноваженим на проведення кваліфікаційного оцінювання суддів в силу закону, на підставі дослідження матеріалів суддівського досьє та за результатами співбесіди з суддею в межах законодавчо визначеної процедури кваліфікаційного оцінювання, позивач рішенням ВККС від 09.10.2019 № 1003/ко-19 був визнаний таким, що відповідає займаній посаді судді Придніпровського районного суду міста Черкаси, а оскаржуваним рішенням Комісії - визнаний таким, що не відповідає критерію особистої компетентності та таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя в апеляційному загальному суді, - оцінивши у такий спосіб деякі факти з професійної діяльності судді.
Це ще більш важливо з огляду на те, що покладена в основу романо-германської системи права римська максима «contrariorum contraria est ratio» - вимагає, що для протилежних висновків необхідні істотно відмінні [протилежні] умови. У сучасній правовій системі це положення охоплюється принципом належного урядування, за яким влада має здійснюватись у розумний, правомірний, справедливий та найбільш передбачуваний (логічно послідовний і очікуваний) спосіб. Умовно-схематично це можна продемонструвати так: якщо при порівнянні двох справ з однаковими умовами, але протилежним результатом, не з`ясовано істотних об`єктивних відмінностей, причин, що упосліджують такі наслідки, вважається, що орган не керується раціональними причинами при вирішенні питань своєї компетенції.
При цьому доктрина єдиного статусу судді стосується усіх аспектів правового становища суддів, не лише забезпечення однакових умов захисту для виконання професійних обов`язків чи рівності незалежно від посади чи інстанції, територіального устрою чи спеціалізації, а й однакових вимог до набуття посади, єдиного переліку обмежень та заборон та єдиних визначених законом підстав до дисциплінарної відповідальності. Тому обсяг і рівень доброчесності, що очікується від судді районного суду жодним чином не відрізняється від того, який очікується від судді апеляційного чи Верховного суду.
В аспекті наведеного важливо нагадати правові висновки Великої Палати Верховного Суду у справах цієї категорії, викладені, зокрема, у постанові від 15.01.2026 по справі № 990/62/24: « 50. Отже, Законом № 1402-VIII встановлено, що кваліфікаційне оцінювання проводиться:
1) для оцінювання судді на відповідність займаній посаді;
2) для визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.
52. Відповідно до Положення № 143/зп-16 (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин)кваліфікаційне оцінювання - це встановлена законом та цим Положенням процедура визначення Комісією здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді або оцінювання відповідності судді займаній посаді за визначеними законом критеріями.
53. Отже, кваліфікаційне оцінювання судді на відповідність займаній посаді покликане з`ясувати і виявити, чи суддя, якого призначили на посаду строком на п`ять років або обрали суддею безстроково до набрання чинності Законом № 1401-VIII, відповідає цій посаді.
У свою чергу, кваліфікаційне оцінювання з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді застосовується у випадку, коли суддя (кандидат на посаду судді) претендує на зайняття посади судді за результатами конкурсу або ж при притягненні судді до дисциплінарної відповідальності.
54. За змістом пункту 7 частини першої статті 93 Закону № 1402-VIII кваліфікаційне оцінювання проводить ВККС.
55. За приписами частин першої та третьої статті 98 Закону № 1402-VIII організаційними формами діяльності ВККС є засідання у складі колегій, палат або у пленарному складі Комісії - залежно від питань, визначених цим Законом та Регламентом. Колегія ВККС формується не менше ніж з трьох членів Комісії.
56. Відтак кваліфікаційне оцінювання - це єдина процедура, яка має одну нормативну основу, але два випадки (дві підстави) її проведення - або для оцінювання судді на відповідність займаній посаді, або для визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.
57. В обох випадках кваліфікаційне оцінювання проводиться за однаковими критеріями (компетентність, професійна етика, доброчесність), має одну кінцеву мету (кваліфікований професійний суддівський корпус, якому довіряють) і сутність (є засобом досягнення цієї мети).
62. Приписи пункту 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIIІ (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) у частині складу ВККС, який компетентний ухвалити рішення за наслідками оцінювання «діючого» судді, не можна інтерпретувати безвідносно до інших положень цього Закону, які містяться в основному тексті цього нормативного акта та регламентують, по суті, ті самі питання - установлення відповідності судді критеріям компетентності, професійної етики і доброчесності.
63. Та обставина, що оцінювання, передбачене пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIIІ (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин), стосується суддів, призначених / обраних до набрання чинності Законом № 1401-VIII («діючих» суддів), не наділяє цю процедуру оцінювання настільки іншими якісними властивостями (характеристиками), щоб нівелювати юридичні наслідки надання під час оцінювання негативного висновку ГРД».
З урахуванням наведеного та враховуючи, що кваліфікаційне оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді щодо позивача не завершене, негативні наслідки оскаржуваного рішення для позивача не обмежуються припиненням його участі у конкурсі, внаслідок чого справа набуває для нього виняткового значення. Крім того, захист права позивача на продовження співбесіди з метою використання результатів цього оцінювання у наступних конкурсах та для завершення розпочатого, але не завершеного його кваліфікаційного оцінювання, - складає окремий достатній виправданий інтерес у здійсненні повного судового контролю за правомірністю оскаржуваних висновків Комісії, що допускає втручання суду в питання обґрунтованості здійсненої Комісією оцінки позивача за кожним зі спірних показників, як ключового питання спору.

V. ВИСНОВОК СУДУ В КОНТЕКСТІ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН 
У цій справі доводи позивача стосуються його незгоди з висновками ВККС, сформульованими на етапі «Дослідження досьє та проведення співбесіди» за результатами дослідження особистої компетентності позивача.
Відповідно до пунктів 2.4. - 2.7 Положення № 20/зп-25 відповідність судді (кандидата на посаду судді) критерію особистої компетентності оцінюється (встановлюється) за такими показниками: рішучість та відповідальність, безперервний розвиток.
Рішучість - це здатність судді (кандидата на посаду судді) вчасно приймати та не відкладати рішення у значущій для людини ситуації, навіть складні та непопулярні.
Суддя (кандидат на посаду судді) відповідає показнику рішучості, якщо вчасно приймає рішення, в тому числі складні та непопулярні; не відкладає рішення навіть попри наявні складнощі; демонструє розуміння невідкладності рішень, докладаючи максимальних, в тому числі додаткових / понаднормових, зусиль для їх вчасного прийняття замість того, щоб обґрунтовувати відтермінування зовнішніми чинниками.
Відповідальність - це здатність судді (кандидата на посаду судді) брати на себе відповідальність за рішення та їх наслідки.
Суддя (кандидат на посаду судді) відповідає показнику відповідальності, якщо вміє оцінювати наслідки та приймати усвідомлені рішення; приймає повну особисту відповідальність за свої рішення та їх наслідки; у разі виникнення перешкод та ускладнень не шукає можливості перекласти відповідальність на інших або зняти з себе відповідальність, посилаючись на зовнішні обставини.
Безперервний розвиток - це свідомі та послідовні зусилля судді (кандидата на посаду судді) щодо професійного саморозвитку.
Суддя (кандидат на посаду судді) відповідає показнику безперервного розвитку, якщо він об`єктивно оцінює свої сильні сторони та зони розвитку; запитує та відкрито сприймає зворотний зв`язок; виносить уроки з досвіду, зокрема з власних помилок, та коригує свої підходи та поведінку; має (принаймні усно) сформований план розвитку, визначає пріоритети щодо власного розвитку; регулярно займається саморозвитком, зокрема відвідує заходи з підвищення кваліфікації (тренінги, навчання, професійні конференції тощо); займає та підтримує активну позицію у фаховому середовищі, зокрема виконує наукові роботи та/або бере участь у проєктах юридичного спрямування, пише статті, колонки або блоги на правову тематику тощо.
Поняття «рішучість» та «відповідальність», сформовані Комісією у Положенні, є чіткими, зрозумілими, їх зміст є вичерпним, оскільки включає в себе наведені вище окремі елементи, як позитивні характеристики, кожен з яких може оцінюватися як окремо, так і в сукупності.
Як висновок, зниження балів за цими критеріями повинно обґрунтовуватися недотриманням хоча б одного із зазначених вище елементів, невиконанням обов`язків, чи наявністю негативних проявів. При цьому колегія суддів використовує термін «зниження балів», а не «виставлення балів» (яке може відбуватися за власним переконанням членів палати) з огляду на те, що таке зниження відбулося понад нормативно визначену порогову межу, що є критерієм відповідності, що, відповідно, вимагає особливо ретельного ставлення до визначення підставності та мотивації з боку Комісії.
Критерій особистої компетентності члени ВККС оцінили такими балами: за показником «рішучість та відповідальність» - 17, 16, 18 балів, середній бал - 17; за показником «безперервний розвиток» - 19, 19, 19 балів, середній бал - 19.
Загальний бал за критерій - 36, що є нижчим за 75 відсотків (37,5 бала) від максимально можливого бала, а тому Комісія дійшла висновку, що кандидат не підтвердив здатність здійснювати правосуддя в апеляційному загальному суді за критерієм особистої компетентності.
Щодо показників рішучості та відповідальності Комісія у своєму рішенні зазначила таке.
Члени Комісії дослідили практику самовідводів ОСОБА_1 , зокрема, сім випадків, коли в задоволенні його заяв про самовідвід було відмовлено, і дійшли висновку, що системність практики кандидата та сукупність таких рішень можуть в очах стороннього спостерігача викликати сумнів у відповідності кандидата показнику «рішучість та відповідальність», що негативно впливає на оцінювання кандидата за відповідним показником.
Під час співбесіди ОСОБА_1 пояснив, що заявляв самовідводи, керуючись принципом недопущення будь-яких сумнівів у неупередженості суду з боку стороннього спостерігача.
Щодо показника «рішучість та відповідальність», колегія суддів вважає передчасним та необґрунтованим висновок Комісії про наявність у діях ОСОБА_1 тенденції до використання самовідводів як інструменту для ухилення від розгляду справ. 
В оскаржуваному рішенні ВККС фактично вдалася до негативної оцінки процесуальної поведінки судді, яка була спрямована на забезпечення стандартів безсторонності правосуддя, що є недопустимим без доведення реального наміру судді уникнути професійного навантаження.
Внутрішнє переконання членів Комісії має бути підкріплене раціональними мотивами та доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях. 
Так, Комісією проігноровано той факт, що за період 2015- 2018 років позивач розглянув 3 117 справ і матеріалів, а його середнє навантаження становило 92 справи на місяць. Така висока інтенсивність праці та відсутність залишку нерозглянутих справ на момент закінчення повноважень об`єктивно спростовують будь-які твердження про «ухилення від роботи» через інститут самовідводу.
Колегія суддів зауважує, що переважна більшість досліджених Комісією епізодів (шість із семи) стосувалися скарг заявників на дії колег ОСОБА_1 по суду або на голову суду, з якими він працював в одному приміщенні. 
Позивач детально пояснив, що заявляв самовідводи не через небажання працювати, а керуючись Бангалорськими принципами поведінки суддів та практикою ЄСПЛ («Мироненко і Мартиненко проти України»), з метою усунення будь-яких сумнівів стороннього спостерігача у безсторонності суду, а відтак, - підвищення довіри громадськості до «видимої» частини процесу здійснення правосуддя. 
Намагання судді забезпечити максимальну довіру до правосуддя через належну реалізацію процедури самовідводу не може ставитися йому в провину та оцінюватися як «нерішучість», оскільки це є виконанням етичного та процесуального обов`язку судді.
Колегія суддів констатує відсутність раціонального причинно-наслідкового зв`язку між фактами реалізації суддею своїх законних повноважень та негативним висновком щодо його особистої компетентності.
Підхід ВККС, за якого виконання закону карається зниженням балів, створює парадоксальну ситуацію «внутрішнього тиску», коли суддя змушений обирати між дотриманням вимог закону та лояльністю до суб`єктивних поглядів оцінювачів.
Окремо слід зазначити «охолоджуючий ефект», який такі підходи Комісії можуть справити на суддівську спільноту. Так, судді, які не бажають видаватися в очах оцінювачів «проблемними», можуть припинити виконувати свій імперативний обов`язок щодо усунення будь-яких сумнівів в неупередженості складу суду. Проте оцінювання не повинно створювати хибних стимулів для конформізму чи «процесуального пуризму».
За таких обставин, рішення ВККС у цій частині є невмотивованим, оскільки воно базується на вибірковому аналізі фактів без урахування загальних показників ефективності та об`єктивних причин процесуальних дій кандидата.
Стосовно відповідності показнику безперервного розвитку в рішенні ВККС зазначено таке.
Відповідно до матеріалів досьє кандидата, лише за період з 01.09.2023 до 2026 року ОСОБА_1 пройшов чотири періодичних навчання сумарною тривалістю 21 година. Інформація про здійснення викладацької діяльності в Національній школі суддів України за червень 2023- 2026 роки відсутня. Відповідно до інформації досьє кандидата наукового ступня та вченого звання немає.
Комісія констатувала, що ОСОБА_1 вчиняв певні дії для власного професійного розвитку. Водночас, зважаючи на те, що з 25.07.2018 його повноваження як судді припинились у зв`язку із закінченням строку, на який його було призначено, то, на думку ВККС України, він мав значно більше часу та можливостей для систематичного підвищення кваліфікації та професійного зростання. На переконання Комісії, тривалий період відсутності повноважень здійснювати правосуддя створював сприятливі умови для більш інтенсивної та цілеспрямованої роботи над підвищенням власного професійного рівня, однак кандидат не скористався цією можливістю повною мірою. Зазначені обставини, за висновком Комісії, не свідчать про невідповідність кандидата показнику «Безперервний розвиток», але негативно впливають на оцінювання за відповідним показником.
Аналізуючи зниження балів за критерієм «безперервний розвиток» колегія суддів виходить з такого. Згідно з положеннями Закону № 1402-VIII та п 70 Висновку КРЄС № 10 професійний розвиток через підвищення кваліфікації є одночасно юридичним та етичним обов`язком, але також і правом судді. Законодавець встановив чіткий стандарт виконання цього обов`язку - проходження підготовки в Національній школі суддів України щонайменше один раз на три роки. Вимоги щодо обов`язкової наявності у судді вченого ступеня чи звання, як і обов`язку здійснення ним викладацької діяльності чинне законодавство не містить. Такі компетентності є проявом активної позиції судді у фаховому середовищі, свідчать про реалізацію права судді на самовдосконалення, а не його професійним обов`язком. Отже, виконання суддею свого професійного обов`язку у визначеному законом обсязі має щонайменше засвідчувати досягнення ним номінального (порогового) балу за цим критерієм. Докладені суддею додаткові зусилля є базою для визначення балу вище мінімального порогового рівня.
Колегія суддів наголошує, що згідно з частиною п`ятою статті 56 Закону № 1402-VIII підвищення професійного рівня є передусім правом судді, а отже, оцінка цього показника має ґрунтуватися на перевірці сумлінності виконання встановлених стандартів, а не на суб`єктивному очікуванні Комісії щодо підвищеної активності кандидата.
Попри вказані обставини, Комісія знизила оцінку позивача за вказаним показником та не зазначила жодних мотивів, які стали підставою для виставлення 19 із 25 можливих. 
Колегія суддів зауважує, що при зниженні бала за показником «безперервний розвиток» Комісія зобов`язана була чітко зазначити, яких саме заходів, на її переконання, кандидат мав вжити додатково та з якою періодичністю, аби досягти вищого бала. Натомість в оскаржуваному рішенні щодо ВККС лише формально констатувала, що тривалий період відсутності повноважень «створював сприятливі умови для більш інтенсивної та цілеспрямованої роботи над підвищенням власного професійного рівня», проте не навела жодного раціонального обґрунтування, чому пройдених позивачем за період 2023- 2026 років п`яти періодичних та дистанційних навчань (включаючи спеціалізований курс із кіберзлочинності) недостатньо для підтвердження належного рівня особистої компетентності.
Більше того, ВККС проігнорувала об`єктивні та беззаперечні докази безперервного інтелектуального та професійного розвитку позивача, а саме: результати складеного ним кваліфікаційного іспиту. ОСОБА_1 отримав 358,7 бала, що становить майже 90% від максимуму, а результат тестування зі спеціалізації був абсолютним - 150 балів із 150 можливих (100%). Такий рівень знань у сфері права та здатність до їх практичного застосування є прямим наслідком постійної самоосвіти та аналітичної роботи, що і становить сутність «безперервного розвитку» за пунктом 2.7 Положення. Комісія не пояснила, яким чином кандидат, що демонструє 100-відсотковий результат знання спеціалізації, може вважатися таким, що «не скористався повною мірою можливістю для професійного зростання».
На підставі усього вище викладеного колегія суддів доходить висновку про безпідставне та необґрунтоване заниження позивачу балів за кожним із досліджених вище показників окремо та загалом за наведеними критеріями, - що тягне безумовний висновок про протиправність оскаржуваного рішення та необхідність його скасування.
Внутрішнє переконання членів Комісії не виправдовує безпідставність чи невмотивованість її висновків, адже суб`єктивна впевненість члена колегії/палати у правильності оцінки згідно з законом має бути підкріплена раціональними мотивами та доказами, відображеними в письмовому рішенні.
Відсутність мотивації не дає змоги зрозуміти причинно-наслідкового зв`язку між фактичними проявами певних рис і навичок судді і виставленою Комісією оцінкою, при цьому цитування загальних вимог у заперечувальному контексті такою мотивацією не є.
Оцінювання повинно здійснюватися на фундаменті каузальності, експертності та поваги до статусу судді.
Отже, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, усі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З огляду на обґрунтованість доводів позивача та наявність підстав до задоволення позовних вимог, колегія суддів вбачає за необхідне присудити на користь позивача понесені ним судові витрати у вигляді судового збору на загальну суму 2 129,92 грн за рахунок бюджетних асигнувань ВККС України.
Керуючись 22, 241-246, 255, 266, 295 КАС України, суд, -
У х в а л и в:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним рішення від 28 квітня 2026 року № 153/ас-26 задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 28 квітня 2026 року №153/ас-26 «Про встановлення результатів спеціальної перевірки, дослідження досьє, проведення співбесіди та визначення результатів кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді апеляційного загального суду ОСОБА_1 в межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами)».
Зобов`язати Вищу кваліфікаційну комісію суддів України поновити участь ОСОБА_1 у конкурсі на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах, оголошеному рішенням ВККС від 14 вересня 2023 року № 94/ зп-23 (зі змінами), та повторно розглянути питання про дослідження досьє, проведення співбесіди та визначення результатів його кваліфікаційного оцінювання у межах такого конкурсу з урахуванням правової оцінки, наданої Верховним Судом у своєму рішенні, ухваленому за результатом розгляду справи.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (03109, Україна, місто Київ, вулиця Генерала Шаповала, будинок, 9; код ЄДРПОУ 37316378) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судовий збір, сплачений за подання цього позову, в сумі 2 129,92 (дві тисячі сто двадцять девять) грн 92 копійки.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Суддя-доповідач І.Л. Желтобрюх 
Судді: О.В. Білоус
Н.Є. Блажівська
І.А. Васильєва 
М.М. Яковенко