провадження № 2/294/225/26
справа № 294/1885/22

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року        м. Чуднів 

Чуднівський районний суд Житомирської області у складі головуючого - судді Білери І.В., за участі: 
секретаря судового засідання Івашкевич В.П.
позивача ОСОБА_1 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Чуднів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Чуднівської міської ради Житомирського району Житомирської області про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним та визнання права власності на житловий будинок, –

В С Т А Н О В И В:
13.12.2022 позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним та визнання права власності на житловий будинок.
Свої вимоги мотивує тим, що вона 02.07.1990 придбала у ОСОБА_2 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 за ціною 4 000,00 карб., ОСОБА_2 передала їй правовстановлюючі документи на будинок, свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок на ім`я своєї матері ОСОБА_3 . Продавець ОСОБА_2 фактично вступила в управління спірним будинком як спадковим майном після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Так як ОСОБА_2 не знала про обов`язковість оформлення спадкових прав на нерухоме майно, вважаючи, що право власності на житловий будинок автоматично переходить до неї після смерті її матері, за життя ОСОБА_2 так і не оформила право власності на житловий будинок. Однак, ОСОБА_2 та позивач домовились про всі істотні умови договору, відбулось повне виконання договору, і позивач з 1990 року і дотепер проживає у вказаному будинку. Договір купівлі-продажу між ними був укладений в письмовій формі та посвідчений секретарем виконкому Тютюнниківської сільської ради Чуднівського району Житомирської області. ОСОБА_1 , в свою чергу, вважала, що після оплати вартості будинку стала його власником, однак при оформлення реєстрації свого місця проживання у спірному будинку їй було відмовлено, оскільки виявилось, що власником такого значиться померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.04.2025 головуючим у справі №294/1885/22 визначено суддю Білеру І.В.
Ухвалою суду від 05.03.2026 у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 23.04.2026.
Ухвалою суду від 23.04.2026 витребувано додаткові докази у справі, в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 21.05.2026.
Ухвалою від 21.05.2026 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.
Відповідач Чуднівська міська рада Житомирської області в судові засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, будь – яких заяв по суті спору не надіслав.
Суд, заслухавши пояснення сторін, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи приходить до таких висновків.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 02.07.1990, посвідченого секретарем виконкому Тютюнниківської сільської ради Чуднівського району Житомирської області та зареєстрованого в реєстрі за №12 виконкомом Тютюнниківської сільської ради, між ОСОБА_2 , яка діяла на підставі свідоцтва про право на спадщину, з однієї сторони, та ОСОБА_1 , з другої сторони, укладено договір, згідно якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 за 4 000 карбованців купила житловий будинок в с. Тютюнники Чуднівського району Житомирською області, який належить ОСОБА_1 на підставі довідки Тютюнниківської сільської ради №216 від 24.04.1990.
Згідно з випискою з погосподарської книги, виданої Тютюнниківським старостинським округом №9 Чуднівської міської ради Житомирської області, за записами погосподарських книг з 1991 року житловий будинок по АДРЕСА_1 значиться за ОСОБА_1 .
Також в матеріалах справи міститься копія свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 18.06.1987, виданого на підставі рішення виконкому Тютюнниківської сільської ради народних депутатів №32, згідно якого будинок, що розташований по АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 .
Згідно довідки Бердичівського міжміського бюро технічної інвентаризації №412 від 03.03.2020, станом на 31.12.2012 згідно наявних даних паперових носіїв право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва на право особистої власності від 19.06.1987, виданого виконкомом Тютюнниківської сільської ради народних депутатів.
Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №00032384092, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00037758284, ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №00037758244, ОСОБА_5 18.02.1968 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Кіровського міського управління юстиції у Луганській області, після реєстрації шлюбу отримала прізвище ОСОБА_7 .
Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №00058204265, ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 повідомила, що є сусідкою позивачки, проживає у селі Тютюнники уже близько 50 років. ОСОБА_1 знає уже близько 30 років, діти їх виросли разом, ходили до школи. Знає померлу ОСОБА_3 як колишню власницю спірного будинку, завжди вважала, що саме ОСОБА_3 продала позивачці будинок по АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_2 , дочка ОСОБА_3 , постійно проживала в іншому місті. З моменту придбання будинку позивачка постійно в ньому мешкає.
Таким чином, як встановлено матеріалами цієї справи, ОСОБА_3 на підставі свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 19.06.1987, виданого виконкомом Тютюнниківської сільської ради народних депутів, дотепер значиться власником житлового будинку АДРЕСА_1 . 
29.11.1989 після смерті ОСОБА_3 фактично в управління спадковим майном, в тому числі спірним будинком, вступила її дочка ОСОБА_2 , яка отримала свідоцтво про право на спадщину, однак державна реєстрація права власності нею проведена не була, що підтверджується довідкою КП «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації» №412 від 03.03.2020 про те, що право власності на спірний житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_3 .
02.07.1990 ОСОБА_2 на підставі договору купівлі – продажу відчужила житловий будинок позивачці ОСОБА_1 .
У 1989 році державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5, зареєстроване в Мін`юсті 18.02.2002 за № 157/6445 (з подальшими змінами).
Якщо право власності на житловий будинок, споруду підтверджується належними правовстановлюючими документами на час виникнення права власності на будівлі, споруди, органи місцевого самоврядування зобов`язані видати довідку про належність житлового будинку на праві приватної власності спадкодавцеві, а нотаріус зобов`язаний прийняти таку довідку разом із іншими правовстановлюючими документами для видачі свідоцтва про право на спадщину (п. 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України
Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації права власності до часу набрання чинності у 2004 році ЦК України та 01.07.2004 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, вважалися власниками таких будинків та мали право на їх оформлення у встановленому законом порядку.
Аналогічні висновки викладено у Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13, відповідно до якого якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину.
За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, могли бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.
Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_2 , уклавши 02.07.1990 договір купівлі – продажу спірного житлового будинку з позивачкою ОСОБА_1 , діяла на підставі довідки Тютюнниківської сільської ради №216 від 24.04.1990 про приналежність їй спірного будинку, а отже в межах своїх повноважень та у спосіб, визначений чинним на той час законодавством.
Між сторонами договору відбулось погодження усіх його істотних умов, вказаний договір було посвідчено нотаріально, сторони його виконали шляхом отримання продавцем ОСОБА_2 оплати за будинок в сумі 4000 карбованців та прийняття будинку у свою власність позивачкою ОСОБА_1 .
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 підтвердила факт проживання та користування ОСОБА_1 спірним будинком протягом майже 30 років, тобто з моменту його придбання позивачкою. 
Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
У постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 754/2339/16-ц зроблено висновок, що «однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин».
Судом з`ясовано, що дійсність укладеного договору купівлі – продажу, на підставі якого у позивачки виникло право власності на спірний будинок, ніким не оспорюється, доказів ухилення від нотаріального посвідчення зазначеного договору матеріали справи також не містять.
Враховуючи викладене, із врахуванням відсутності порушень діючого на той час законодавства під час укладення договору купівлі-продажу, його виконання сторонами, зважаючи на принцип презумпції законності правочинів, а також враховуючи чинне на момент укладення такого договору цивільне законодавство, яке не пов`язувало виникнення права власності на нерухоме майно з його державною реєстрацією, яка вважалась лише офіційним визнанням права власності, яке вже виникло, суд вважає позовну вимогу в частині визнання дійсним договору купівлі-продажу від 02.07.1990 як таку, що задоволенню не підлягає.
Щодо вимоги про визнання права власності на спірний житловий будинок, суд виходить з такого.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання правочину дійсним.
Потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.
Як вбачається з довідки Бердичівського міжміського бюро технічної інвентаризації №412 від 03.03.2020, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що фактично перешкоджає позивачці оформити право власності на спірний будинок за собою та, відповідно, користуватись усіма правомочностями власника нерухомого майна.
Разом з тим, позивачка набула право власності на спірний будинок за договором купівлі – продажу від 02.07.1990, що також підтверджується записами погосподарських книг Тютюнниківської сільської ради, відкрито та добросовісно користується та володіє ним з часу придбання, 19.02.2020 ОСОБА_1 було виготовлено технічний паспорт на будинок, однак відповідач відмовив останній в оформленні її місця реєстрації у будинку, зважаючи на зареєстроване право власності на нього за померлою особою. 
Відповідно до п. 37 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відтак, суд дійшов висновку, що права позивачки підлягають захисту в судовому порядку шляхом визнання за нею права власності на вказане майно, оскільки в інший спосіб вона позбавлена можливості захистити свої порушені права.
Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню 50% сплаченого судового збору.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 76, 141, 259, 264, 265, 273, 285 ЦПК України, суд-
У Х В А Л И В:
Позов ОСОБА_1 до Чуднівської міської ради Житомирського району Житомирської області про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним та визнання права власності на житловий будинок – задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . 
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути з Чуднівської міської ради Житомирської області (ЄДРПОУ 04344952, адреса знаходження: вул. Героїв Майдану, 104, м. Чуднів Житомирської області) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) 500 (п`ятсот) грн сплаченого судового збору.
Рішення суду може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя Ірина БІЛЕРА