19.05.26
Справа №522/20950/25
Пр. №2-о/521/117/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2026 року м. ОСОБА_6
Хаджибейський районний суд м. Одеси
у складі головуючого судді Роїк Д.Я.
при секретарі Каліній П.О.
заявника ОСОБА_1 
представника заявника адвоката Мартинюк Ю.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі матеріали цивільної справи окремого провадження за заявою ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , заінтересовані особи Міністерство оборони України, Військова частина НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Приморський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. ОСОБА_6) про оголошення фізичної особи померлою,

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2025 року представник заявника адвокат Мартинюк Ю.С., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до суду із заявою про оголошення померлим громадянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заінтересована особа: Міністерство оборони України, Військова частина НОМЕР_1 , Приморський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. ОСОБА_6).
Заяву обґрунтувала наступним.
В січні 2023 року ОСОБА_1 отримала від ІНФОРМАЦІЯ_3 сповіщення за вих. №03/340 від 17.01.2023 про те, що її чоловік ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 31.12.2022 виконуючи бойове завдання в складі підрозділу, щодо проведення захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, на території тимчасово непідконтрольній Україні, в районі населеного пункту Курдюмівка Донецької області в результаті штурму вогневих позицій противника до підрозділу не повернувся у зв`язку із ймовірним отриманням бойових ушкоджень, з ним було втрачено зв`язок та він вважається безвісти відсутній.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16.01.2023 за №138 солдат ОСОБА_3 вважається безвісти відсутнім з 31.12.2022. 
16.01.2023 за заявою ОСОБА_2 - батька ОСОБА_3 , до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про реєстрацію кримінального провадження №12023162510000072 за правовою кваліфікацією кримінального правопорушення: частина 1 статті 115 Кримінального кодексу України.
Відповідно до витягу з ЄРДР заявник просить вжити заходів правового характеру для встановлення місця знаходження його сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , мобілізований, який 31.12.2022 виконувавши бойове завдання біля села Курдюмовки Бахмутського району Донецької області перестав виходити на зв`язок, по день звернення його місце знаходження невідоме.
З витягу з журналу бойових дій військової частини НОМЕР_1 від 12.12.2022 Р/З 2/52158т (запис від 31.12.2022) вбачається, що відповідно до бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 від 14.12.2022 за №337т особовий склад НОМЕР_2 аеромобільного батальйону виконував завдання в районі н.п. Курдюмівка.
Під час виконання бойового завдання в районі н.п. Курдюмівка Бахмутського району Донецьаої області 31.12.2022 близько 11:30 год, під час бою було втрачено зв`язок з військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 , зокрема, с солдатом ОСОБА_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_4 на електронну пошту заявниці ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) від незаконного органу, який називається «Міністерства юстиції Донецької народної республіки» надійшла відповідь за вих. №И-2019/2023 про те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на 18.05.2023 не утримується в установах, що виконують покарання Державної служби виконання покарань Міністерства юстиції Донецької народної Республіки (незаконної установи).
У мобільному застосунку «Вайбер» в чаті який називається «ЧВК Вагнер. Пленные ВСУ» викладено фотографію військового квитка серії НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_3 , 1984 року народження, з приміткою, що цієї людини серед військовополонених «ЧВК Вагнер» немає, але на позиціях ними були знайдені його документи.
Відповідно до витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин №20250730-5742 від 30.07.2025 внесено відомості про зникнення безвісти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території бойових дій (під час воєнних дій) за особливих обставин на території тимчасової окупації частини України.
Метою оголошення ОСОБА_3 померлим заявниками визначено те, що після загибелі військовослужбовця вони відповідно до положень частини 1 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та частини 1 статті 1216 ЦК України мають право на одноразову грошову допомогу розподіляється на його дружину, дітей та батьків, а також спадщину, яку мають права прийняти спадкоємці, до яких відноситься заявник як дружина.
В травні 2026 року від Міністерства оборони України через систему Електронний суд надійшло пояснення, в якому представник не погодився із заявою та зазначив, що Міністерство не має можливості підтвердити або спростувати, що обставин зазначених в заяві без ознайомлення з матеріалами службового розслідування. Зазначене службове розслідування повинно проводитись та знаходитись в військовій частині НОМЕР_1 .
Встановлені обставини справи та той факт, що на території ймовірної загибелі військовослужбовця зазначена територія відноситься до тимчасово окупованих територій (згідно Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією затвердженим Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376), не дають законних підстав суду для висновку про можливість оголошення військовослужбовця померлим до спливу строку, визначеного реченням другим частини другої статті 46 ЦК України, на який посилається заявник, а відлік вказаного строку зазначений заявницею від дня зникнення безвісті військовослужбовця є помилковим, оскільки в даному випадку, враховуючи висновки ВП ВС, він бере початок з дня закінчення бойових дій (тимчасової окупації), на території ймовірної загибелі останнього.
Інші заінтересовані особи своїх пояснень до суду не надали.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2025 року матеріали справи направлено до Хаджибейського районного суду м. Одеси - за зареєстрованим місцем проживання фізичної особи, місцеперебування якої невідоме.
Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 26.12.2025 заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.
Судом встановлені наступні обставини.
В січні 2023 року ОСОБА_1 отримала від ІНФОРМАЦІЯ_3 сповіщення за вих. №03/340 від 17.01.2023 про те, що її чоловік ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 31.12.2022 виконуючи бойове завдання в складі підрозділу, щодо проведення захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, на території тимчасово непідконтрольній Україні, в районі населеного пункту Курдюмівка Донецької області в результаті штурму вогневих позицій противника до підрозділу не повернувся у зв`язку із ймовірним отриманням бойових ушкоджень, з ним було втрачено зв`язок та він вважається безвісти відсутній.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16.01.2023 за №138 солдат ОСОБА_3 вважається безвісти відсутнім з 31.12.2022. 
16.01.2023 за заявою ОСОБА_2 - батька ОСОБА_3 , до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про реєстрацію кримінального провадження №12023162510000072 за правовою кваліфікацією кримінального правопорушення: частина 1 статті 115 Кримінального кодексу України.
Відповідно до витягу з ЄРДР заявник просить вжити заходів правового характеру для встановлення місця знаходження його сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , мобілізований, який 31.12.2022 виконувавши бойове завдання біля села Курдюмовки Бахмутського району Донецької області перестав виходити на зв`язок, по день звернення його місце знаходження невідоме.
З витягу з журналу бойових дій військової частини НОМЕР_1 від 12.12.2022 Р/З 2/52158т (запис від 31.12.2022) вбачається, що відповідно до бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 від 14.12.2022 за №337т особовий склад 2 аеромобільного батальйону виконував завдання в районі н.п. Курдюмівка.
ІНФОРМАЦІЯ_4 на електронну пошту заявниці ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) від незаконного органу, який називається «Міністерства юстиції Донецької народної республіки» надійшла відповідь за вих. №И-2019/2023 про те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на 18.05.2023 не утримується в установах, що виконують покарання Державної служби виконання покарань Міністерства юстиції Донецької народної Республіки (незаконної установи).
У мобільному застосунку «Вайбер» в чаті який називається «ЧВК Вагнер. Пленные ВСУ» викладено фотографію військового квитка серії НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_3 , 1984 року народження, з приміткою, що цієї людини серед військовополонених «ЧВК Вагнер» немає, але на позиціях ними були знайдені його документи.
Суд критично оцінює надані стороною роздруківку електронного листа, який нібито надійшов від представників «Міністерства юстиції Донецької народної республіки» а також до скріншоту військового квитка з мобільному застосунку «Вайбер» в чаті який називається «ЧВК Вагнер».
Відповідно до статей 77-80, 89, 100 ЦПК України електронний доказ повинен відповідати вимогам належності, допустимості та достовірності. Якщо подано лише копію електронного доказу, а її відповідність оригіналу поставлено під сумнів і оригінал не надано, суд не бере такий доказ до уваги. 
Надані матеріали не містять оригінальних електронних файлів, повних технічних заголовків електронного листа, метаданих, відомостей про сервери відправлення та отримання, ідентифікаторів облікових записів і телефонних номерів учасників листування. Не надано мобільного пристрою або іншого носія, на якому зберігається первинне листування, а також висновку експерта щодо цілісності, автентичності та незмінності відповідних цифрових даних.
Саме лише зазначення у роздруківці електронного листа назви «Міністерства юстиції Донецької народної Республіки» або найменування чату « ЧВК Вагнер» не підтверджує особи відправника, належності відповідних облікових записів конкретним особам, їх зв`язку із зазначеними структурами, а також факту створення та надсилання повідомлень такими особами. Назва чату може бути довільно визначена або змінена користувачем, а зображення листування допускає редагування та не забезпечує перевірки повноти його контексту.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21 зазначила, що листування в месенджері може використовуватися як доказ лише тоді, коли воно дає змогу встановити авторів листування та його зміст. Аналогічний підхід застосований Касаційним адміністративним судом у постанові від 7 грудня 2023 року у справі № 420/15422/22. 
Суд також враховує, що так зване «Міністерство юстиції Донецької народної Республіки» не є визнаним Україною державним утворенням чи легітимним органом влади. В офіційних актах Верховної Ради України «Донецька народна Республіка» визначається як терористична організація. Приватна військова компанія «Вагнер» Постановою Верховної Ради України від 6 лютого 2023 року № 2903-IX визнана міжнародною злочинною організацією, а Постанова № 2904-IX стосується визнання російських приватних військових компаній терористичними організаціями. 
Отже при оцінці цих доказів визначальним є те, що неможливо перевірити походження інформації, встановити авторів повідомлень, підтвердити належність електронних адрес та облікових записів конкретним особам, а також виключити зміну або вибіркове відтворення змісту листування.
За таких обставин надані роздруківки не відповідають вимогам достовірності електронного доказу, не дозволяють установити дійсні обставини справи та ґрунтуються на припущеннях. Тому суд не бере їх до уваги під час вирішення спору та відхиляє посилання сторони на зазначені матеріали як на підтвердження відповідних обставин.
Відповідно до витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин №20250730-5742 від 30.07.2025 внесено відомості про зникнення безвісти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території бойових дій (під час воєнних дій) за особливих обставин на території тимчасової окупації частини України.
Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 та свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 підтверджується те, що заявник є дружиною ОСОБА_3 , а ОСОБА_4 є його дочкою, що підтверджують їх права на одноразову грошову допомогу та на спадщину.
Метою оголошення ОСОБА_3 є отримання права заявниками на одноразову грошову допомогу після загибелі військовослужбовця відповідно до положень частини 1 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та права на спадщину відповідно до частини 1 статті 1216 ЦК України.
В судовому засіданні допитаний свідок ОСОБА_5 , який повідомив суду наступне.
ІНФОРМАЦІЯ_6 під Курдюмівкою близько 10-11 ранку їх бригада виїхала на бойове завдання за бойовим розпорядженням та заїхали на 1 км до «вагнеревців», висадилися і почався бій, який тривав менше 1 годи, перший загинув ОСОБА_6 на позивний « ОСОБА_6 » та другий побратим на позовний « ОСОБА_8 », загинули від кулі. Їх застрелили під час бою.Після бою свідка та інших військовослужбовців взяли у полон «вагнеревці».Також свідок, чув, що один «вагнеревців» дав команду зачистити позицію, тобто зробити контрольні постріли в тіла військовослужбовців ЗСУ, які з ним виїхали на бойове завдання. Як стріляли в ОСОБА_9 він не бачив, але серед живих військовослужбовців, яких взяв в полон ворог ОСОБА_9 не було, а тому можна стверджувати, що він загинув.
Свідок ОСОБА_10 повідомив, що 31.12.2022 займав посаду заступника командира роти з морально-психологічного забезпечення.З ОСОБА_11 познайомився з перших днів перебування на посаді.Також свідок повідомив, що подія сталася 31.12.2022 року. ОСОБА_3 мав вибути в н.п. Курдюмівка Донецької області для виконання завдання, особисто ОСОБА_12 близько 9-10 ранку в цей день бачив, як ОСОБА_3 направилися в напрямку Часів Яр та вся 5 аеромобільна рота НОМЕР_2 аеромобільного батальйону в/ч НОМЕР_1 вибули.Орієнтовно близько 13 години дня ОСОБА_10 отримав повідомлення від командира роти ОСОБА_13 , що 5 аеромобільна рота НОМЕР_2 аеромобільного батальйону в/ч НОМЕР_1 після висадки з бойової машини легкоброньованого « ІНФОРМАЦІЯ_7 » потрапила в засідку під шквальний вогонь противника після чого радіозв`язок з ОСОБА_14 перервався і ймовірніше за все ОСОБА_9 загинув. В цей день до 10 людей потрапило в полон всі інші загиблі або безвісти зникли.
Розглянувши матеріали цивільної справи, повно та всебічно оцінивши докази надані учасниками справи, суд дійшов висновку про задоволення заяви про оголошення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Кілія Одеської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 померлим (загиблим) з огляду на наступне.
Щодо початку відліку строку, передбаченого реченням другим частини другої статті 46 ЦК України, для оголошення судом фізичної особи померлою
Оголошення фізичної особи померлою (смерть in absentia) - це судове визнання померлою фізичної особи, щодо якої за місцем її постійного проживання немає будь-яких відомостей про місце перебування протягом встановленого законом строку.
У правовому контексті оголошення фізичної особи померлою є припущенням її смерті (praesumptio mortis), що має наслідком припинення правосуб`єктності. Суд під час оголошення фізичної особи померлою достеменно не може встановити факт її смерті, а лише припускає це на підставі непрямих доказів або у зв`язку із тривалою безвісною відсутністю.
Оголошення фізичної особи померлою є юридичною фікцією, техніко-правовим прийомом, за якого суд визнає дійсними юридичні факти і обставини, які не підтверджуються неспростовними доказами через брак останніх або їх недостатність.
Законодавець розрізняє дві підстави оголошення судом фізичної особи померлою: загальну та спеціальну.
Відповідно до частини першої статті 46 ЦК України фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
За змістом частини другої статті 46 ЦК України фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців.
У частині першій статті 46 ЦК України міститься загальна норма: «фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років» - та дві спеціальні: «якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців» та «за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру».
У частині другій статті 46 ЦК України законодавець навів дві спеціальні норми: «фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій» (речення перше) та «з урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців» (речення друге).
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України (другий сенат) від 18 червня 2020 року № 5-р(ІІ)/2020 принцип верховенства права (правовладдя) вимагає суддівської дії у ситуаціях, коли співіснують суперечливі норми одного ієрархічного рівня. У таких ситуаціях до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): «закон пізніший має перевагу над давнішим» (lex posterior derogat priori); «закон спеціальний має перевагу над загальним» (lex specialis derogat generali); «закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим» (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 лютого 2023 року у справі №910/18214/19 також звертала увагу на співвідношення між загальною та спеціальною нормою. Так, спеціальна норма встановлює правила, які підлягають застосуванню у певних випадках, визначених такою нормою права, а загальна норма встановлює правила, які підлягають застосуванню у всіх випадках, крім тих, на які поширюється гіпотеза спеціальної норми. Тому загальна та спеціальна норми не суперечать одна одній, а встановлюють системне законодавче регулювання.
Законодавець запроваджує спеціальну цивільно-правову норму з метою конкретизації, деталізації та диференціації правового регулювання цивільних відносин в межах їх загального роду. Спеціальна норма походить від загальної і тісно з нею пов`язана.
Відповідно у ситуації, коли внаслідок збройної агресії рф проти України фізична особа пропала безвісти, суд має право оголосити цю фізичну особу померлою відповідно до частини другої статті 46 ЦК України саме на підставі цих приписів (за умови доведеності зазначених обставин), використовуючи ці норми як спеціальні.
Суд враховує, що приписи частини другої статті 46 ЦК України пов`язують оголошення фізичної особи померлою у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, а не у зв`язку з воєнним станом як таким.
Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану»).
За змістом статті 1 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (станом на час виникнення правовідносин у цій справі):
- воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень;
- бойові дії - форма застосування з`єднань, військових частин, підрозділів (інших сил і засобів) Збройних Сил України, інших складових сил оборони для вирішення бойових (спеціальних) завдань в операціях або самостійно під час відсічі збройної агресії проти України або ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту, виконання інших завдань із застосуванням будь-яких видів зброї (озброєння);
- воєнні дії - організоване застосування сил оборони та сил безпеки для виконання завдань з оборони України;
- район воєнних (бойових) дій - визначена рішенням Головнокомандувача Збройних Сил України частина сухопутної території України, повітряного або/та водного простору, на якій впродовж певного часу ведуться або/та можуть вестися воєнні (бойові) дії.
Відповідно бойові дії є однією із форм воєнних дій. Ці категорії співвідносять як ціле (воєнні дії) та частина (бойові дії). Тому воєнні дії, які законодавець згадує у частині другій статті 46 ЦК України, не обмежуються лише бойовими діями.
Законодавець у 2018 році вніс зміни до частини другої статті 46 ЦК України, доповнивши частини другу і третю статті 46 після слів «воєнними діями» словами «збройним конфліктом».
Із пояснювальної записки до проєкту Закону про правовий статус осіб, зниклих безвісти: «Беручи до уваги триваючий збройний конфлікт на території України та його наслідки як для населення в цілому, так і для окремих осіб, найбільш доцільним є прийняття окремого закону, який визначатиме правовий статус осіб, зниклих безвісти, та забезпечуватиме правове регулювання відносин, пов`язаних з обліком цих осіб та їх розшуком, з метою максимального подолання руйнівних наслідків конфлікту».
Збройний конфлікт - це збройне зіткнення між державами (міжнародний збройний конфлікт, збройний конфлікт на державному кордоні) або між ворогуючими сторонами в межах території однієї держави, як правило, за підтримки ззовні (внутрішній збройний конфлікт) (пункт 7 частини першої статті 1 Закону України від 21 червня 2018 року № 2469-VIII «Про національну безпеку України»).
Потрібно наголосити на тому, що законодавець розмежовує категорії «воєнні дії», «збройний конфлікт» і «воєнний стан». Частина друга статті 46 ЦК України послуговується категоріями «воєнні дії» і «збройний конфлікт», а не «воєнний стан». Тому немає підстав пов`язувати початок перебігу строків, зазначених у частині другій статті 46 ЦК України, із введенням, припиненням або скасуванням воєнного стану в Україні.
Суд для з`ясування змісту припису речення другого частини другої статті 46 ЦК України «з урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців» використовує телеологічний (цільовий) спосіб тлумачення норми права.
Телеологічний (цільовий) спосіб тлумачення норм права зосереджується на цілі та призначенні законодавчого припису, враховуючи права й законні інтереси суб`єктів і суспільні інтереси.
Мета досліджуваної правової норми полягає у забезпеченні балансу між правовою визначеністю та захистом прав зниклої особи. З одного боку, законодавець хоче запобігти поспішному оголошенню особи померлою, оскільки це може спричинити значні правові наслідки, як-от відкриття спадщини. З іншого - потреба у відновленні правової визначеності стає особливо актуальною у випадках зникнення в умовах активних бойових дій, коли значно зростає ризик загибелі.
Правова мета встановлення спеціальних строків полягає в тому, що визначені частиною другою статті 46 ЦК України два роки від дня закінчення воєнних дій, збройного конфлікту або шість місяців потрібні для розшуку особи та вжиття заходів для її повернення із зони воєнних дій, збройного конфлікту або з інших держав і територій. Дворічний або шестимісячний строки обумовлені тим, що в багатьох випадках під час воєнних дій, збройних конфліктів загибель або зникнення осіб відбувається в умовах невизначеності, на територіях, де тривають активні бойові дії, або в тимчасово окупованих регіонах, що ускладнює вирішення питання розшуку фізичної особи. І навіть за наявності цих строків очевидність щодо зникнення безвісти або загибелі особи може залишатися невідомою. Однак саме для розв`язання таких проблем і застосовуються юридичні фікції.
Речення друге частини другої статті 46 ЦК України не конкретизує обставини, за яких суд може застосувати скорочений шестимісячний строк замість дворічного, зазначеного у реченні першому цієї частини. Водночас суд може послатися на шестимісячний строк у разі наявності істотних підстав для припущення, що фізична особа загинула внаслідок воєнних дій, збройного конфлікту, і без обґрунтованих підстав очікувати, що з часом обставини зміняться або з`являться нові дані щодо місцезнаходження цієї особи.
Важливим під час розгляду цієї справи є історичний контекст виникнення приписів частини другої статті 46 ЦК України. Його аналіз дозволяє зрозуміти, які суспільні та правові умови стали підґрунтям для її впровадження, а також як зміни у законодавстві відбивають потреби суспільства в різні часові періоди.
У Цивільному кодексі Української РСР 1963 року був подібний припис: відповідно до частини другої статті 21 цього Кодексу військовослужбовець або інший громадянин, який пропав без вісті в зв`язку з воєнними діями, може бути в судовому порядку оголошений померлим не раніше, ніж після закінчення двох років з дня закінчення воєнних дій.
Подібне регулювання у Цивільному кодексі Української РСР 1963 року склалося після Другої світової війни. У чинному ЦК України видозмінену до реалій незалежної України статтю 21 законодавець виклав у статті 46 без істотних змін, доповнивши її у частині другій реченням другим з наведенням спеціального правила із вказівкою на право суду (з урахуванням конкретних обставин) оголосити фізичну особу померлою до спливу дворічного строку, але не раніше спливу шести місяців.
Законодавець доповнив чинний ЦК України реченням другим частини другої статті 46 ЦК України задля врегулювання ситуацій, коли у суду є достатні істотні підстави вважати, що на основі доказів у конкретній справі фізична особа - з надзвичайно великою вірогідністю - є дійсно померлою (загиблою), і що впродовж двох років, зазначених у частині першій цієї статті, про особу не буде додаткових відомостей як про живу.
Частину другу статті 46 ЦК України потрібно тлумачити з урахуванням динамічного характеру суспільних відносин, які в умовах воєнних дій, збройних конфліктів зазнають швидких і непередбачуваних змін. Це вимагає оперативного реагування з боку суду для забезпечення ефективної охорони прав і законних інтересів осіб, у яких у зв`язку з вірогідною смертю зниклої особи виникають певні цивільні права та правомірні інтереси. Стислість строків вирішення такої категорії справ та ухвалення судових рішень у досліджуваній категорії справ стає особливо важливою в умовах, коли йдеться про встановлення правового статусу осіб, які зникли безвісти під час воєнних дій, збройного конфлікту, оскільки затримки в правовому реагуванні можуть призвести до погіршення ситуації для постраждалих осіб, їхніх родин і суспільства загалом.
За останні десятиріччя суспільні відносини зазнали докорінних змін, зокрема завдяки розвитку технологій, тому законодавець у чинному ЦК України передбачив скорочений шестимісячний строк, якого не було передбачено у Цивільному кодексі Української РСР 1963 року.
Тож тлумачення згаданої правової норми має сприяти швидкому відновленню стану правової визначеності та забезпеченню справедливості.
Суд зауважує, що словосполучення «від дня закінчення воєнних дій», особливо у контексті широкомасштабної збройної агресії рф проти України, потрібно розуміти як визначення строку тривалістю в шість місяців, який потрібно обраховувати передусім від дня закінчення активних бойових дій на певній території України.
Визначення шести місяців як мінімально потрібного строку відображає необхідність обґрунтованого періоду для пошуку зниклої особи, враховуючи особливі обставини зникнення, зокрема під час активних бойових дій. Встановлення такого строку дозволяє зменшити ймовірність того, що особа, яка може бути ще живою, буде передчасно визнана померлою.
Швидкоплинні зміни суспільних відносин та життєвих обставин, зокрема на території активних бойових дій, впливають на можливість встановлення фактичного місця перебування зниклої особи. Тому, застосовуючи телеологічний підхід до тлумачення досліджуваної норми права, можна зробити висновок, що строк у шість місяців потрібно відраховувати від дня закінчення активних бойових дій на місці (території) ймовірної загибелі фізичної особи. Це забезпечує більш обґрунтований підхід до визначення моменту, коли зникнення фізичної особи (з надзвичайно високим ступенем вірогідності) можна вважати остаточним і невідворотним, що відповідає меті законодавчого регулювання - забезпеченню справедливості та правової визначеності для всіх зацікавлених сторін у таких суспільних відносинах.
Оголошення фізичної особи померлою пов`язується з виникненням у її родичів та інших заінтересованих осіб прав і законних інтересів, як-от: право на спадкування майна, отримання соціальних виплат, призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, припинення шлюбу, припинення зобов`язань, пов`язаних із такою особою, або інші матеріальні чи нематеріальні інтереси, пов`язані зі смертю цієї особи, тощо. Зазначене рішення також має важливе значення для правового статусу членів сім`ї, їх соціального забезпечення та можливості розпоряджатися майном особи, яка була оголошена померлою. Це оголошення має наслідки й для договірних зобов`язань, кредитних відносин і будь-яких інших правочинів, у яких брала участь особа, оскільки це може вплинути на вимоги кредиторів та інші правовідносини, пов`язані із зобов`язаннями.
Тому суд, зважаючи на конкретні обставини справи, повинен застосовувати норми права, які сприяють досягненню справедливого та передбачуваного результату. Правило про мінімальний шестимісячний строк дозволяє використовувати правові приписи до специфічних умов з огляду на активні бойові дії, соціальний контекст і правову невизначеність, яка виникає внаслідок збройної агресії рф.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Інше, звужувальне, тлумачення правила другого речення частини другої статті 46 ЦК України було б проявом надмірного формалізму і суперечило б завданням цивільного судочинства.
Отже, телеологічне тлумачення норми права дозволяє врахувати специфіку випадків зникнення фізичних осіб під час активних бойових дій і акцентувати увагу на суспільній потребі у встановленні справедливості та визначеності щодо статусу зниклої особи, але лише після спливу розумного строку для її пошуку.
Суд наголошує, що законодавець, формуючи припис речення другого частини другої статті 46 ЦК України («з урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців»), після слів «шести місяців» завершив речення. Зазначене унаочнює, що правильним є таке тлумачення цього припису, що здійснюватиметься без прив`язки до моменту скасування воєнного стану, припинення воєнних дій, збройного конфлікту як такого на усій території України.
Наведене тлумачення відповідає і європейським стандартам. Так, відповідно до Рекомендації CM/Rec(2009)12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо принципів, які стосуються осіб, зниклих безвісти, та презумпції смерті (прийнята Комітетом Міністрів Ради Європи 09 грудня 2009 року на 1073-му засіданні заступників міністрів), якщо обставини зникнення безвісти особи є такими, що дають підстави для висновку про ймовірність її загибелі, то для подання запиту бажано, щоб час, що минув з моменту зникнення або з моменту отримання останньої звістки про те, що особа жива, становив не більше одного року (пункт 2 принципу четвертого).
Суд звертає увагу, що стаття 48 ЦК України регулює правові наслідки появи фізичної особи, яка була оголошена померлою. Ця стаття передбачає механізм скасування судом рішення про оголошення фізичної особи померлою у разі, якщо вона з`являється або стає відомою інформація про її місцезнаходження. Завдяки цьому механізму законодавець також прагне забезпечити справедливість, враховуючи потребу в захисті прав людини та її законних інтересів. Стаття 48 ЦК України формує справедливий та розумний баланс між інтересами держави, суспільства та окремих осіб, у яких у зв`язку з вірогідною смертю зниклої фізичної особи виникають певні цивільні права та правомірні інтереси, що є ключовим для функціонування правової системи.
Суд виснує, що шість місяців, які визначені в реченні другому частини другої статті 46 ЦК України, мають відраховуватися від дня закінчення активних бойових дій на місці (на території) ймовірної загибелі фізичної особи, що дозволятиме надати правову охорону людям, які постраждали від війни та у яких у зв`язку з вірогідною смертю зниклої фізичної особи виникають певні цивільні права та правомірні інтереси, і забезпечуватиме правову справедливість.
Конкретні воєнні дії мають територіальну і часову характеристики. Джерелом офіційної інформації про ці характеристики є Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затверджений наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309 (далі - Наказ № 309).
У цьому Наказі № 309 зазначені (1) території, на яких ведуться (велися) бойові дії, зокрема: (а) території можливих бойових дій; (б) території активних бойових дій; (в) території активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси; (2) тимчасово окуповані рф території України. До того ж цей Наказ містить інформацію про дату початку та завершення бойових дій на відповідній території.
Отже, суди можуть використовувати дані, зокрема з Наказу № 309, для визначення часових характеристик ведення воєнних дій на конкретній території України.
Суд наголошує на тому, що обрахування шестимісячного строку, зазначеного у реченні другому частини другої статті 46 ЦК України, від дня припинення або скасування воєнного стану в Україні загалом або закінчення воєнних дій, збройного конфлікту на усій її території суперечило б принципу правовладдя (верховенства права) та його складовій - правовій визначеності.
Україна є соціальною, правовою державою (стаття 1); людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3 Конституції України).
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (стаття 8 Конституції України). Цей принцип є однією з основних засад цивільного судочинства (пункт 1 частини третьої статті 2 ЦПК України). Суд під час розгляду справи керується принципом верховенства права (частина перша статті 129 Конституції України, частина перша статті 10 ЦПК України), на якому має бути засноване судове рішення (частина перша статті 263 ЦПК України).
Одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності. Він вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності.
У Доповіді «Верховенство права», схваленій Європейською комісією «За демократію через право» на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25 - 26 березня 2011 року) (CDL-AD(2011)003rev), зазначено, що держава зобов`язана дотримуватись законів, які запровадила, і застосовувати їх у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю; передбачуваність означає, що закон має бути … проголошений наперед - до його застосування, та має бути передбачуваним щодо його наслідків: він має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку (пункт 44); юридична визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишалися передбачуваними (пункт 46); юридична визначеність також означає, що держава загалом повинна дотримуватись узятих на себе певних зобов`язань, виконувати покладені на неї певні функції чи виголошені нею перед людьми певні обіцянки (поняття «законні очікування») (пункт 48).
За висновками Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), поняття «якість закону» означає, що національне законодавство має бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі правила поведінки, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C. G. та інші проти Болгарії» від 24 квітня 2008 року (C. G. and Others v. Bulgaria, заява № 1365/07, параграф 39), «Олександр Волков проти України» від 09 січня 2013 року (Oleksandr Volkov v. Ukraine, заява № 21722/11, параграф 170)).
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме в тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року (Cantoni v. France, заява № 17862/91, параграфи 31 - 32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року (Vyerentsov v. Ukraine, заява № 20372/11, параграф 65)).
Згідно з принципом правової визначеності відрахування шестимісячного строку від дня припинення або скасування воєнного стану чи закінчення воєнних дій, збройного конфлікту на усій території України не забезпечувало б достатньої передбачуваності та сталості правових відносин. В умовах триваючої збройної агресії рф проти України, що супроводжується численними випадками зникнень осіб та постійною нестабільністю, передбачити момент закінчення такої агресії неможливо. На час прийняття цієї постанови російсько-українська війна все ще триває, що посилює правову невизначеність і може ускладнювати ефективне застосування закону та забезпечення захисту прав осіб, які постраждали внаслідок воєнних дій, збройного конфлікту та у яких, у зв`язку з вірогідною смертю зниклої фізичної особи, виникають певні цивільні права та правомірні інтереси.
Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2014 року № 15-рп/2004, одним із проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим його культурним рівнем. Справедливість є однією з основних засад права та є вирішальною у визначенні права як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Суд наголошує, що під час визначення моменту для початку відліку шестимісячного строку, встановленого реченням другим частини другої статті 46 ЦК України, суд повинен враховувати соціальний контекст та засаду справедливості. Оскільки в умовах російської агресії, яка триває на території України, ситуація в країні залишається недостатньо стабільною, будь-які правові рішення повинні бути чутливими до складних життєвих обставин, у яких опинилися люди.
Відрахування шестимісячного строку з дня припинення або скасування воєнного стану чи закінчення воєнних дій, збройного конфлікту було б непропорційним обмеженням прав та інтересів значної кількості цивільних осіб, членів сімей Захисників і Захисниць України.
Суд наголошує на тому, що у частині другій статті 46 ЦК України йдеться про воєнні дії, збройний конфлікт, а не про воєнний стан. Не можна тлумачити цей припис як такий, що його можливо застосувати стосовно оголошення особи померлою винятково після скасування воєнного стану на усій території України.
Також не можна відраховувати шестимісячний строк, передбачений частиною другою статті 46 ЦК України, від дати ймовірної загибелі фізичної особи на території ведення активних бойових дій, оскільки внаслідок триваючих активних бойових дій ситуація на певній території може бути невизначеною та непередбачуваною. Зокрема, зв`язок із особою може перерватися з різних причин, особа може бути змушена змінити місце постійного проживання, перебування або потрапити в полон, що ускладнює встановлення обставин її зникнення. В умовах воєнних дій, збройного конфлікту часто бракує достовірної інформації, що унеможливлює навіть гіпотетичне визначення дати ймовірної загибелі, а відтак і об`єктивне обчислення строків для оголошення особи померлою.
Шестимісячний строк, який у цьому випадку обраховується з дня закінчення активних бойових дій, виконує функцію своєрідного запобіжника, спрямованого на захист прав та інтересів фізичної особи, яка може перебувати в невідомому місці або тимчасово не мати змоги вийти на зв`язок з різних причин, пов`язаних з обставинами воєнних дій, збройного конфлікту. Така правова гарантія запобігає передчасному оголошенню особи померлою, враховуючи, що в умовах війни можуть бути численні фактори, які заважають встановленню фактичного місця перебування людини. Цей строк забезпечує можливість з`ясування додаткових обставин або отримання нової інформації про зниклу особу, що сприяє уникненню помилкових судових рішень, які могли б призвести до негативних правових наслідків для самої особи, її родичів і суспільства загалом.
Суд звертає увагу, що з урахуванням конкретних обставин справи суд може розпочати відлік шестимісячного строку для оголошення особи померлою від дня настання події, яка спричинила загибель фізичної особи, у разі якщо ця подія відбулася за межами території ведення активних бойових дій, проте є наслідком воєнних дій.
У такому випадку у разі подій (наприклад, авіаударів, ракетних обстрілів, терактів, підривів на мінах, загибелі під час евакуації чи гуманітарної місії) на територіях, які формально не є зоною активних бойових дій, але мають прямий зв`язок з воєнними діями, збройним конфліктом, суд має право розпочати відлік шестимісячного строку з моменту такої події. Якщо докази, як-от: відеоматеріали, документи або показання свідків тощо, дозволяють з високим ступенем вірогідності припустити ймовірну загибель особи, зволікання у визнанні фізичної особи померлою стає невиправданим і не відповідає принципу правової визначеності.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2024 року по справі № 755/11021/22 (провадження № 14-94цс24).
Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 за № 376, населений пункт Курдюмівка Бахмутського району Донецької області відноситься до території на якій завершались бойові дії 01.12.2022 та на час розгляду справи є тимчасово окупованою територією.
В ухвалі від 16 квітня 2026 року по справі №671/132/25 (провадження № 14-22цс26) обґрунтовуючи повернення на розгляд Першої судової палати Касаційного цивільного суду справу № 671/132/25 за подібних правовідносин Велика Палата Верховного Суду зазначила про відсутність підстав для відступлення від висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у справі № 755/11021/22, через незгоду з означеним правозастосуванням.
В зазначеній ухвалі Верховний Суд зазначив, що з часу ухвалення Великою Палатою Верховного Суду постанови в справі № 755/11021/22 на законодавчому рівні не відбулась зміна підходів до вирішення питання обчислення строків оголошення особи померлою та зауважив, що аналіз відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень демонструє стале правозастосування положень частини другої статті 46 ЦК України та висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленого в справі № 755/11021/22, відповідно до якого шестимісячний строк, передбачений частиною другою статті 46 ЦК України, слід відраховувати від дня закінчення активних бойових дій на місці ймовірної загибелі особи, у тому числі в разі зміни статусу територій з «території активних бойових дій» на «території можливих бойових дій» або «тимчасово окуповані рф території України».
Схожі правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 24 грудня 2025 року у справі № 692/95/25 (щодо оголошення померлим військовослужбовця, який зник безвісти в населеному пункті Одрадівка Бахмутського району Донецької області), від 18 лютого 2026 року у справі № 759/22513/24 (щодо оголошення померлим військовослужбовця, який зник безвісті внаселеному пункті Олександропілля Попаснянського району Луганської області), від 04 березня 2026 року в справі № 761/684/25 (щодо оголошення померлим військовослужбовця, який зник безвісти в районі населеного пункту Бахмут Донецької області), від 13 березня 2026 року в справі № 352/1828/25 (щодо оголошення померлим військовослужбовця, який зник безвісти в районі с. Роботине Пологівського району Запорізької області).
У справі № 676/6852/25, на яку послався Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, так само як і у деяких інших справах, що перебували на розгляді в апеляційних судах (справи № 285/3927/24, 761/12540/25, 750/815/25), визначальним для початку відліку шестимісячного строку, передбаченого частиною другою статті 46 ЦК України, є день закінчення активних бойових дій на території імовірної загибелі військовослужбовця незалежно від того, чи в подальшому такі території були звільнені від ворога, чи були окуповані.
З огляду на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у зазначених вище справа суд погоджується з позицією заявників, що на день звернення ними до суду із заявою про оголошення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шестимісячний строк, який встановлений частиною 2 статті 46 ЦК України, необхідно відраховувати від 31.12.2022, тобто ймовірної загибелі військовослужбовця, оскільки населений пункт Курдюмівка Бахмутського району Донецької області відноситься до території на якій завершались бойові дії 01.12.2022 та на час розгляду справи є тимчасово окупованою територією.
Щодо суті спору.
Заявники просили оголосити померлим ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , стверджували, що ІНФОРМАЦІЯ_6 виконуючи бойове завдання в складі підрозділу, щодо проведення захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, на території тимчасово непідконтрольній Україні, в районі населеного пункту Курдюмівка Донецької області в результаті штурму вогневих позицій противника до підрозділу не повернувся у зв`язку із ймовірним отриманням бойових ушкоджень, з ним було втрачено зв`язок та він вважається безвісти відсутній.
Суд погоджується з тим, що матеріали справи та факти, повідомлені свідками, пояснення яких не були суперечливими щодо обставин загибелі ОСОБА_3 є підставами для того, щоб зробити можливим вірогідне припущення про смерть ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_3 , який в цей день виконував бойове завдання в складі підрозділу, щодо проведення захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, на території тимчасово непідконтрольній Україні, в районі населеного пункту Курдюмівка Донецької області в результаті штурму вогневих позицій противника до підрозділу.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам загалом, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який є у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Суд наголошує, що обов`язком суду під час розгляду справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Суд не погоджується з позицією МОУ, щодо обов`язкової наявності акту службового розслідування в/ч НОМЕР_1 з огляду на наступне.
Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затверджений наказом Міністра оборони України від 21.11.2017 № 608 визначає підстави призначення та предмет службового розслідування у Збройних Силах України та має вичерпний перелік підстав для призначення розслідування. 
Серед вищезазначених зазначеним наказом підстав зникнення військовослужбовця не вказано. 
Інструкція про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністерства оборони України від 27 жовтня 2021 року № 332, визначає підстави проведення спеціального службового розслідування. 
Відповідно до пункту 3 першого розділу даної Інструкції зазначено, що ця Інструкція поширюється на військові частини та військовослужбовців, крім військовослужбовців, які отримали гостре професійне захворювання (отруєння), поранення, контузію, травму, каліцтво, зникли, померли або загинули внаслідок бойових уражень або дій з боку противника в районі ведення бойових дій або проведення операції Об`єднаних сил. 
Оскільки військова частина діє у відповідності до законодавства та інших нормативно-правових актів України, то службові розслідування та спеціальні службові розслідування за фактом зникнення військовослужбовців за особливих умов не проводяться.
Керуючись, ч. ст. 46 ЦК України, ст.ст. 258, 263, 264, 265 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про оголошення особи померлою, заінтересована особа: Міністерство оборони України, Військова частина НОМЕР_1 , Приморський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції, -задовольнити.
Оголосити громадянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Кілія Одеської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 померлим ІНФОРМАЦІЯ_6 (загиблим) в с. Курдюмівка Бахмутського району Донецької області, під час виконання бойового завдання пов`язаних із захистом Батьківщини та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації проти України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Д.Я. Роїк