печерський районний суд міста києва

Справа № 757/37234/25-ц 
пр. 2-4822/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 лютого 2026 року Печерський районний суд м. Києва в складі:
головуючого: судді Григоренко І.В.,
при секретарі: Зінченко І.І.,
за участю: 
позивача: ОСОБА_1 , 
представника відповідача: Кобзаренко Т.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Київський міський клінічний онкологічний центр» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, 

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Київський міський клінічний онкологічний центр» (далі - відповідач, КНП «Київський міський клінічний онкологічний центр»), в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн.; та стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 16 000,00 грн.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що вона декілька разів проходила лікування в КНП «Київський міський клінічний онкологічний центр», а саме: 29.11.2011 року їй була виконана операція ТУР (трансуретральна резекція) сечового міхура; 17.02.2015 року їй було виконано оперативне втручання ТУР сечового міхура; 20.06.2019 року їй була виконана операція ТУР сечового міхура (період лікування з 03.06.2019 року по 02.07.2019 року); 22.09.2021 року їй була виконана операція ТУР сечового міхура (період лікування з 20.09.2021 року по 05.10.2021 року); 12.07.2022 року їй була виконана операція ТУР сечового міхура (період лікування з 11.07.2022 року по 21.07.2022 року); 21.02.2024 року їй була виконана операція ТУР сечового міхура (період лікування з 19.02.2024 року по 12.04.2024 року). Вказує, що за період перебування на лікуванні КНП «Київський міський клінічний онкологічний центр» (з 29.11.2011 року по 01.01.2023 року) їй жодного разу не було запропоновано чи роз`яснено лікарями можливості встановлення групи інвалідності відповідно до її захворювання, у зв`язку із чим вона втратила значний період пільг та грошових коштів, які могла б отримувати. Лише у 2023 році їй була встановлена ІІ група інвалідності довічно. Позивач вважає, що у зв`язку із бездіяльністю відповідача були порушені її права на отримання належного лікування та надання інформації, оскільки вона вчасно не отримала інформацію щодо визначення ступеню функціональних порушень, що виникли внаслідок операції та супутніх захворювань, та чи виникли значні функціональні обмеження, що впливали на здатність до самообслуговування, праці, пересування, які б могли вплинути на розгляд питання про присвоєння їй групи інвалідності, та ще на початку лікування не звернулася до відповідних органів для встановлення групи інвалідності, отримання пенсії, пільг. Зазначає, що такою протиправною поведінкою КНП «Київський міський клінічний онкологічний центр» заподіяло їй моральну шкоду, яку остання оцінює в 100 000,00 грн.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.08.2025 року, справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В.
Судом було зроблено запит до Єдиного державного демографічного реєстру щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) позивача та отримано відповідь № 1661521 від 12.08.2025 року.
Також судом було зроблено запит до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо надання інформації про місцезнаходження відповідача та отримано відповідь № 1661534 від 12.08.2025 року.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.08.2025 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Київський міський клінічний онкологічний центр» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, та судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 17.11.2025 року.
31.10.2025 року на електронну пошту Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача надійшла заява, без застосування електронного цифрового підпису, про направлення копії позовної заяви з додатками та продовження строку для подання відзиву на позовну заяву.
31.10.2025 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача надійшла заява про направлення копії позовної заяви з додатками та продовження строку для подання відзиву на позовну заяву.
17.11.2025 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про проведення судового засідання, призначеного на 17.11.2025 року, без фіксування технічними засобами. 
Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.11.2025 року у зв`язку із неявкою представника відповідача, згідно ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 26.02.2026 року.
18.11.2026 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача надійшла заява про направлення копії позовної заяви з додатками та продовження строку для подання відзиву на позовну заяву.
25.11.2025 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача проти позову заперечував, просив в його задоволенні відмовити, посилаючись його безпідставність та необґрунтованість, оскільки функції щодо встановлення інвалідності, визначення її групи, причини, строку та ступеня втрати працездатності покладені виключно на медико-соціальні експертні комісії (МСЕК), що передбачено ст. 69 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я». При цьому протягом усього періоду лікування позивачу надавалася спеціалізована медична допомога відповідно до встановлених клінічних протоколів та стандартів. Позивач не посилається на факт неналежного лікування, встановлення їй помилкового діагнозу чи порушення порядку надання медичної допомоги. Вважає посилання позивача на те, що їй не було запропоновано чи роз`яснено можливість отримання групи інвалідності не свідчить про порушення її прав, оскільки ОСОБА_1 , як дієздатна особа, мала можливість самостійно ініціювати питання про проходження МСЕК або звернутися за відповідною інформацією до органів соціального захисту чи лікаря за місцем проживання (сімейного лікаря). Відповідач не є органом, уповноваженим вирішувати питання про призначення групи інвалідності, а отже не може нести відповідальності за строки звернення позивача до МСЕК та отримання нею групи інвалідності. Позивач не надала належних доказів на підтвердження заподіяння їй моральної шкоди, не обґрунтувала які саме дії чи бездіяльність зі сторони відповідача мали місце, причинного зв`язку та наявності вини відповідача. 
26.02.2026 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника КНП «Київський міський клінічний онкологічний центр» надійшли додаткові пояснення у справі, в яких представник відповідача підтримав доводи, викладені у відзиві на позовну заяву та послався на пропуск позивачем строку позовної давності звернення до суду.
В судове засідання 26.02.2026 року з`явились позивач та представник відповідача.
В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги з викладених у позовній заяві підстав та просила їх задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечувала з викладених у відзиві та додаткових поясненнях підстав та просила в позові відмовити.
Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.
Суд встановив, що ОСОБА_1 проходила лікування в КНП «Київський міський клінічний онкологічний центр», а саме: 
- 29.11.2011 року їй була виконана операція ТУР (трансуретральна резекція) сечового міхура (а. с. 16); 
- 17.02.2015 року їй було виконано оперативне втручання ТУР сечового міхура, рекомендовано, зокрема, спостереження уролога за місцем проживання (а. с. 17); 
- 20.06.2019 року їй була виконана операція ТУР сечового міхура (період лікування з 03.06.2019 року по 02.07.2019 року; виписана під нагляд онколога, уролога за місцем проживання) (а. с. 18);
- 22.09.2021 року їй була виконана операція ТУР сечового міхура (період лікування з 20.09.2021 року по 05.10.2021 року; виписана під нагляд онколога, уролога за місцем проживання) (а. с. 19);
- 12.07.2022 року їй була виконана операція ТУР сечового міхура (період лікування з 11.07.2022 року по 21.07.2022 року; виписана під нагляд онколога, уролога за місцем проживання) (а. с. 20);
- 21.02.2024 року їй була виконана операція ТУР сечового міхура (період лікування з 19.02.2024 року по 12.04.2024 року; виписана під нагляд онколога, уролога за місцем проживання) (а. с. 21).
Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ № 767116 ОСОБА_1 з 01.01.2023 року встановлено другу групу інвалідності у зв`язку із загальним захворюванням довічно (а. с. 13-14).
Відповідно до листа КНП «Київський міський клінічний онкологічний центр» від 03.07.2025 року № 061/17-1698, надано на запит адвоката Мірошниченко О., щодо надання інформації про визначення ступеня функціональних порушень, що виникли внаслідок операції та супутніх захворювань пацієнтки ОСОБА_1 , до 01.01.2025 року проведенням медико-соціальної експертизи для визначення інвалідності та ступеня втрати працездатності займалися медико-соціальні експертні комісії (МСЕК). Визначення ступеня функціональних порушень, що виникли внаслідок операції у 2011 році та супутніх захворювань, визначення можливості появі функціональних обмежень, що могли вплинути на здатність до самообслуговування, праці, пересування не належали до компетенції КНП «Київський міський клінічний онкологічний центр». З 01.01.2025 року експертиза щодо встановлення інвалідності відповідно до законодавства для повнолітніх осіб проводиться експертними командами з оцінювання повсякденного функціонування особи, сформованими відповідно до Положення про експертні команди з оцінювання повсякденного функціонування особи. Проходити експертне оцінювання пацієнтка може у строк, передбачений попереднім рішенням МСЕК, або раніше за потреби. Для отримання направлення на експертне оцінювання пацієнтка може звернутися до лікуючого лікаря (спеціаліста, який веде пацієнта за захворюванням, що спричинило інвалідність) (а. с. 22).
Статтею 3 Конституції України передбачено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
В силу положень ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Як визначено у ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1, п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені ст. 1167 ЦК України.
Так, приписами ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
В силу положень п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
У п. 9 цієї постанови визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд повинен навести в рішенні відповідні мотиви.
При цьому, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Звертаючись до суду із цим позовом, позивач просить стягнути з КНП «Київський міський клінічний онкологічний центр» на свою відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що протягом тривалого лікування (2011-2023 роки) лікарі не повідомили її про можливість звернення для встановлення групи інвалідності та не роз`яснили порядок її отримання. Позивач вважає, що внаслідок такої бездіяльності відповідача вона зазначала моральних страждань, переживань, тривалого нервового напруження, оскільки вказане призвело до втрати нею права на соціальні виплати, пільги та пенсійне забезпечення за період, коли інвалідність могла бути встановлена раніше.
Згідно ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Разом із цим, суд зазначає, що у порушення процесуального обов`язку позивачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження заподіяння їй моральної шкоди саме внаслідок протиправних діяй відповідача, оскільки у даному випадку КНП «Київський міський клінічний онкологічний центр» не є органом, уповноваженим роз`яснювати можливість звернення для встановлення групи інвалідності, порядок її отримання. При цьому претензій до проведених відповідачем медичних операцій у період з 29.11.2011 року по 01.01.2023 року ОСОБА_1 не мала. Після проведених відповідачем медичних операцій позивачу було рекомендовано спостерігатися у лікуючого лікаря за місцем знаходження, проживання (перебування).
Отже, КНП «Київський міський клінічний онкологічний центр» не є неналежним відповідачем у справі.
Як визначено у ч.ч. 1-4 ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.
Аналіз наведених норм процесуального законодавства дає підстави для висновку, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (див.: висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц, від 21.11.2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12.12.2018 року у справах № 570/3439/16-ц та № 372/51/16-ц).
З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.
Разом з цим, суд звертає увагу на те, що клопотань про залучення співвідповідача чи заміну первісного відповідача на належного відповідача позивачем подано не було.
У постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» судам роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
Згідно ч. 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Аналізуючи викладене, оскільки позов подано до неналежного відповідача, суд дійшов висновку, що правові підстави для задоволення позову відсутні.
При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що вона має право звернутися до суду з позовом до належного відповідача.
Крім того, незважаючи на те, що представник відповідача заявив про застосування позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 , суд не вбачає підстав для його задоволення та відмови у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, з огляду на наступне.
Так, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, з якими позивач звернувся до відповідача у спорі. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Наведене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16.
Отже, оскільки суд відмовляє у задоволенні позову у зв`язку із пред`явленням його до неналежного відповідача, правові підстави для застосування строку позовної давності відсутні.
Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то питання щодо розподілу судового збору судом не вирішується, а відповідачем не надано належних доказів на підтвердження понесення судових витрат.
Враховуючи викладене, керуючись ст. 56 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 23, 1173 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 3, 5, 15, 20, 24 Законом України «Про звернення громадян», ст. ст. 3, 4, 12, 13, 19, 76-81, 133-141, 259, 263-265, 273, 274-279, 352-355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:
В позові ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Київський міський клінічний онкологічний центр» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовити.
Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач: Комунальне некомерційне підприємство «Київський міський клінічний онкологічний центр», 03115, м. Київ, вул. Верховинна, 69, код ЄДРПОУ 13697965.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва, а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду, матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст судового рішення складений та підписаний 30.03.2026 року.

Суддя І.В. Григоренко