Унікальний номер справи 761/14890/24
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/6122/2026
Головуючий у суді першої інстанції Н. В. Сіромашенко
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

Постанова
Іменем України

29 квітня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1 
відповідач Приватне акціонерне товариство 
«Київський електротехнічний завод «Транссигнал»

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2025 року, ухвалене у складі судді Сіромашенко Н. В., в примішенні Шевченківського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У квітні 2024 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом доПрАТ «Київський електротехнічний завод «Транссигнал» про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
В обгрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що згідно Протоколу №3/2021 Засідання Наглядової ради ПАТ «Київський електротехнічний завод «Транссигнал» від 23.04.2021 його було обрано членом правління ПАТ «Київський електротехнічний завод «Транссигнал» строком з 01.05.2021 по 30.06.2021 та затверджено умови Контракту, який з ним укладатиметься. На виконання вимог цього Протоколу між сторонами28.04.2021 було укладено Контракт № 3/21-7/3,згідно з яким    ОСОБА_1 обирається посадовою особою та призначається на посаду Члена правління Товариства відповідно до рішення Наглядової ради Товариства строком з 01.05.2021 по 30.06.2021 включно. Однак, пунктом 3 Рішення №4/7/21 акціонера ПрАТ «Київський Електротехнічний Завод «Транссигнал» від 14.05.2021 припинено повноваження усього складу Наглядової ради ПрАТ «Київський електротехнічний завод «Транссигнал» з 17.05.2021.
Позивач зазначив, що у відповідності до п. 4 Рішення, припинено повноваження голови правління ПрАТ «Київський електротехнічний завод «Транссигнал» ОСОБА_5 та членів правління ПрАТ «Київський електротехнічний завод «Транссигнал» ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 17.05.2021. Позивач вважає, що після припинення його повноважень як члена наглядової ради у відповідача виник обов`язок щодо виплати йому вихідної допомоги, що передбачено п. 34 Контракту та ч. 1 ст. 44 КЗпП України. 
Крім того позивач вказував, що п. 15 Контракту члену наглядової ради ОСОБА_1 встановлено посадовий оклад у розмірі 48 000,00 грн. У зв'язку із тим, що стягнення з роботодавця середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку обмежено 6 місяцями, тому з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за шість місяців затримки розрахунку.
Ураховуючи викладені обставини, позивач просив суд стягнути з ПрАТ «Київський електротехнічний завод «Транссигнал» на свою користь вихідну допомогу в розмірі 288 000,00 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 288 000,00 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 до ПрАТ «Київський електротехнічний завод «Транссигнал» про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишино без задоволення.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказано, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги те, що у відповідача перед позивачем виник обов`язок щодо виплати вихідної допомоги, що передбачено п. 34 Контракту та ч. 1 ст. 44 КЗпП України, після припинення повноважень члена наглядової ради. А у раі припинення контракту відповідно до вимог п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗПП УКраїни члену правління виплачується допомога у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першоїі нстанції не врахував, що сторони погодили умови та підстави виплати вихідної допомоги і ці умови є обов`язковимим для їх виконання будь - якою із сторін як працівником, так і роботодавцем. 
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача Бойкініч Р. С. підтримав подану апеляційну скаргу, просив задовольнити на пдставі викладених у ній доводів.
Представник відповідача Савчук О. К. заперечив проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду просив залишити без змін як законне та обгрунтоване.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Так, завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Судом встановлено, що     ОСОБА_4 було обрано членом правління ПАТ «Київський електротехнічний завод «Транссигнал» строком з 01.05.2021 по 30.06.2021, що підтверджується Протоколом№3/2021 засідання Наглядової ради ПрАТ «Київський електротехнічний завод «Транссигнал» від 23.04.2021.
28.04.2011 між ПрАТ «Київський електротехнічний завод «Транссигнал» в особі голови наглядової ради Товариства Бунчукова О. А. та    ОСОБА_1 було укладено Контракт №3/21-7/3.
Згідно умов Контракту №3/21-7/3 від 28 квітня 2021 року,    ОСОБА_1 обирається посадовою особою та призначається на посаду Члена правління Товариства відповідно до рішення наглядової ради Товариства (протокол №3/2021 від 23.04.2021) строком з 01 травня 2021 року по 30 червня 2021 року включно.
Пунтком30 Контракту №3/21-7/3 сторони обумовили, що цей контракт припиняється за таких умов: 
а) після закінчення строку дії контракту; 
б) за угодою Сторін; 
в) до закінчення терміну дії контракту у випадках, передбачених пунктами 31 і 32 цього контракту; 
г) з інших підстав, передбачених законодавством та/або цим контрактом.
Судом встановлено, що     ОСОБА_1 було прийнято на посаду члена правління ПрАТ «Київський електротехнічний завод «Транссигнал» за контрактом відповідно до наказу № 15-к від 30.04.2021, про що міститься відповідний запис в трудовій книжці позивача.
Пунктом 3 Рішення № 4/7/21 акціонера ПрАТ «Київський електротехнічний завод «Транссигнал» від 14.05.2021 припинено повноваження усього складу наглядової ради ПрАТ «Київський електротехнічний завод «Транссигнал» з 17.05.2021.
Наказом ПрАТ «КЕЗ Транссигнал» № 20-К від 17.05.2021      ОСОБА_4 звільнено із посади Члена правління, у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи на підставі п. 5 ст. 41 КЗпП України.
17.05.2021    ОСОБА_1 звернувся із заявою до ПрАТ «КЕЗ Транссигнал», в якій просив прийняти його на посаду заступника генерального директора з загальних питань з 19.05.2021, за строковим трудовим договором терміном на один рік.
Згіднонаказу №24-к від 18.05.2021      ОСОБА_4 булоприйнято на посаду заступника генерального директора із загальних питань ПрАТ «КЕЗ Транссигнал», за строковим трудовим договором терміном на один рік, тобто до 18.05.2022.
Наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору (Контракту) ПрАТ «КЕЗ Транссигнал» №8-К від 18.05.2022  ОСОБА_1 був звільнений з посади заступника генерального директора із загальних питань, у зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі п. 2ст. 36 КЗпП України.
Так, член правління може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи Вищого органу Товариства до закінчення терміну його дії у разі припинення повноважень члена правління(п. 31. Контракту).
Умовамип. 34 Контракту передбачено, що у разі дострокового припинення контракту, з незалежних від членів правління причин, йому виплачується вихідна допомога у розмірі не менше ніж трьох місячний середній заробіток. У разі припинення контракту відповідно до п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України, члену правління виплачується вихідна допомога у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Звернувшись до суду із даним позовом,     ОСОБА_1  вказував на наявність у відповідача обов`язку по сплаті позивачу вихідної допомоги, що передбачено п. 34 Контракту та ч. 1 ст. 44 КЗпП України та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про їх недоведеність та необгрунтованість. З урахуванням основного завдання вихідної допомоги, яким є матеріальне забезпечення звільненого працівника в період пошуку ним нової роботи, якого у ОСОБА_1 не було, суд вважав відсутніми підстави для виплати позивачу вихідної допомоги на підставі наказу відповідача про звільнення № 20-К від 17.05.2021. Оскільки суд дійшов висновку про безпідставність виплати вихідної допомоги позивачу, то і вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не підлягала задоволенню. Оскільки є похідною від первісно заявленої.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони повністю узгоджуються із встановленими судом обставинами справи з огляду на наступне.
Відповідно до частини першоїстатті 2 ЦПК Українизавданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (частина третя статті 21 КЗпП України).
За змістом абзацу 9 пункту 2 та абзацу 6 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 12.07.2019 № 5-р(І)/2019 контракт як особлива форма трудового договору є джерелом суб`єктивних прав та обов`язків найманого працівника і роботодавця, він укладається для виконання за винагороду роботи, яка має, як правило, постійний або досить тривалий характер. Сторони контракту мають право виходити за межі сфери нормативного регулювання трудових правовідносин, передбачених законодавством України про працю, за умови відсутності погіршення юридичного становища працівника. Водночас контракт може встановлювати низку умов, які одночасно обмежують певні трудові права працівника та надають йому певні привілеї, не передбачені законодавством.
У постанові Верховного Суду від 19.02.2024 у справі №760/1125/20-ц Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду надаючи оцінку правовій природі контракту як регулятора трудових правовідносин вказав, що правове становище осіб, які працюють за контрактом, істотно відрізняється від правового статусу працівників, які виконують свої трудові обов`язки відповідно до трудового договору. Трудовий контракт є особливою угодою про працю, водночас має певні відмінності від трудового договору. Найважливішою відмінністю контракту від традиційного трудового договору є співвідношення нормативного та договірного регулювання трудових відносин.
При укладенні контракту переважає договірне регулювання істотних та інших умов праці, а також умов, що стосуються соціально-побутової сфери. На стадії укладення контракту сторони обговорюють питання щодо обсягу роботи та вимог до якості й строків її виконання, строку дії контракту, прав, обов`язків та взаємної відповідальності сторін, умов оплати й організації праці, матеріального забезпечення, підстав припинення і розірвання контракту, соціально-побутових та інших умов, необхідних для виконання взятих на себе сторонами зобов`язань, з урахуванням специфіки роботи, професійних особливостей та фінансових можливостей підприємства, установи чи організації.
Трудовий контракт є формою індивідуального договірного регулювання трудових відносин, а також інших, пов`язаних із виконанням сторонами прийнятих зобов`язань. Трудовий контракт не лише встановлює трудові відносини, а й визначає їх зміст, забезпечуючи при цьому специфічні інтереси роботодавця і працівника. Контракт спрямовується на забезпечення реалізації особистих, індивідуальних інтересів, які, отримуючи певну фіксацію і визнання, перетворюються у суб`єктивні права. У контракті встановлюються спеціальні заходи забезпечення виконання прийнятих на себе сторонами зобов`язань, що не є притаманними іншим видам трудового договору.
Загальним для права принципом є обов`язковість умов укладеного договору для його сторін, договір повинен виконуватися, його наявність і зміст створює обов`язки для обох його сторін. Відповідно, ця загальна засада поширюється й на трудовий контракт як різновид трудового договору.
Трудовий контракт є різновидом трудового договору, а трудовий договір є, в основі своїй, таким самим приватноправовим договором, як і будь-який інший, постаючи лише як окремий специфічний вид у складі договірного типу - договорів про виконання робіт і надання послуг. Тому на усі види трудових договорів (включаючи і трудовий контракт) поширюються правила статті 629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Підставами припинення трудового договору згідно з пунктом 4 частини першої статті 36 КЗпП України є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).
Отже, предметом розгляду у цій справі є питання виплати позивачу вихідної допомоги (передбаченої нормами статті 44 КЗпП України) при звільненні з підстав припинення повноважень посадових осіб (пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України).
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України трудовий договірз ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку припинення повноважень посадових осіб.
Чинне національне законодавство закріплює правові гарантії дотримання трудових прав працівника при його звільненні. 
Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему установлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, спрямованих на захист їхніх трудових прав. 
Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.
Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. 
Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з не залежних від працівника обставин.
Вихідна допомога не ототожнюється із заробітною платою, що виплачуються працівникові при звільненні, оскільки її розмір не пов`язаний з кількістю і якістю праці, а лише з фактом звільнення працівника з визначених законом підстав. 
Тобто основним завданням вихідної допомоги є матеріальне забезпечення звільненого працівника в період пошуку ним нової роботи.
Схожі за змістом висновки викладені Верховним Судом у постановах від 08 лютого 2024 року у справі № 640/22254/21, від 28 вересня 2023 року у справі № 640/14858/21, від 29 листопада 2022 року у справі № 200/4481/21.
Отже, пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України, який регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва  і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини, передбачає таку додаткову підставу розірвання трудового договору з окремими категоріями працівників за певних умов, як припинення повноважень посадових осіб. 
Водночас норми статті 44 КЗпП України визначають, що в разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Крім того, відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, Закон покладає на роботодавця провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У цій справі встановлено, що ОСОБА_1 було прийнято на посаду члена правління ПрАТ «КЕЗ Транссигнал» за контрактом відповідно до наказу № 15-к від 30.04.2021. Пунктом 3 Рішення № 4/7/21 акціонера ПрАТ «Київський Електротехнічний Завод «Транссигнал» від 14.05.2021 припинено повноваження усього складу наглядової ради ПрАТ «Київський Електротехнічний Завод «Транссигнал» з 17.05.2021.
На виконання рішення наглядової ради Наказом ПрАТ «КЕЗ Транссигнал» № 20-К від 17.05.2021 ОСОБА_1 було звільнено з посади Члена правління, у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи на підставі п. 5 ст. 41 КЗпП України, та наказом №24-к від 18.05.2021, згідно поданої  ОСОБА_1 17.05.2021 заяви, позивача було прийнято на посаду заступника генерального директора ПрАТ «КЕЗ Транссигнал» терміном на один рік до 18.05.2022.
Так, дійсно умовами п. 34 Контракту сторони погодили, що позивачу виплачується вихідна допомога у разі припинення контракту відповідно до п. 5 ч.1 ст. 41 КЗпП України, у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Разом з тим, зібраними у справі доказами підтверджується обізнаність позивача станом на день видання наказу про звільнення про призначення його на посаду заступника генерального директора ПрАТ «КЕЗ Транссигнал» з наступного дня після звільнення.
Таким чином, належними та допустими доказами у справі встановлено, що ОСОБА_1 безперервно перебував у трудових відносинах з ПрАТ «КЕЗ «Транссигнал» з 01.05.2021 по 18.05.2022.
З огляду на викладене та з урахуванням основного завдання вихідної допомоги, яким є матеріальне забезпечення звільненого працівника в період пошуку ним нової роботи, якого у позивача не було, підстав для виплати йому вихідної допомоги на підставі наказу відповідача № 20-К від 17.05.2021 про звільнення, оскільки позивач фактично перебував у трудових відносинах з відповідачем до 18.05.2022.
Необхідності у пошуку роботи та відсутність заробітку у ОСОБА_1 не було. Крім того, він призначався на посаду члена Наглядової ради терміном на два місяці, пропрацював на даній посаді позивач всього 17 днів.
Суд зазначає, що працівник є слабшою ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. 
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. 
Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. 
При цьому поведінка позивача щодо вимоги надати йому матеріальне забезпечення, передбачене для звільнених працівників з незалежних від них обставин у період пошуку ними роботи, через декілька років після винесення наказів про його звільнення і прийняття на роботу, тобто без докладання ним жодних зусиль, необхідних для пошуку роботи, не відповідає принципу добросовісності та свідчить про зловживання правом. 
Отже, наведені у апеляційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному ним рішенні суду, колегі суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.
Установивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не надав до суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у нього права на отримання вихідної допомоги, оскільки він фактично безперервно перебував з відповідачем у трудових відносинах до 18.05.2022, за власним бажанням написав заяву про прийняття на посаду заступника генерального директора з загальних питань з 19.05.2021, за строковим трудовим договором терміном на один рік, отримував заробіток та не перебував у пошуках роботи.
Так як позивач пов`язує вимогу щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із тим, що при звільненні йому не було виплачено вихідну допомогу, при цьому судом відмовлено ОСОБА_1 у стягненні з відповідача вихідної допомоги при звільненні, тому суд першої інстанції обгрунтовано не вбачав підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку.
Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у задоволенні позову не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.
Отже, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та встановленим судом обставинами, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження у суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, що ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції. 
Колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання у першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. 
Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржувому рішенні, питання вичерпності висновків суду, колегія суддів виходить із того, що у справі, що переглядається, судове рішення відповідає вимогам вмотивованості.
Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.
Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень ст.133, 141 ЦПК України.
Судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню відповідачем, оскільки суд залишає його апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 19 травня 2026 року. 

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна