КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 травня 2026 року Справа №640/2413/21
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтович І. І., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,
в с т а н о в и в:
У лютому 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Апарату Верховної Ради України (далі - відповідач), у якому, з урахуванням уточнень, просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 03 березня 2015 року по 29 серпня 2019 року визнати протиправною;
- стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану відпустку в сумі 126 246 грн. 38 коп. (вісімдесят шість тисяч сто двадцять чотири гривні 38 коп.);
- зобов`язати Апарат Верховної Ради України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
В обґрунтування позову позивач вказує про те, що працював в Апараті Верховної Ради України на посаді помічника - консультанта народного депутата України 8 -го скликання ОСОБА_2 з 03 березня 2015 року по 29 серпня 2019 року. За вказаний період позивачем не було використано 134,5 календарних днів щорічної відпустки, в заяві від 22 грудня 2020 року просив компенсувати невикористану частину щорічної відпустки. В свою чергу, відповідач у своєму листі від 15 січня 2021 року №15/26-2021/9779 відмовив у виплаті компенсації вказуючи на те, що таку компенсацію призначає народний депутат у межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів. Таку відмову позивач вважає протиправною, суперечить ст. 47, ч. 1 ст. 83, ст. 116 КЗпП України та ст. 2, ст. 24 Закону України «Про відпустки». Вказуючи на частину 1 розділу І, пункт 23 частини 7 розділу ІІ Положення про Апарат Верховної Ради України від 25 серпня 2011 року №769 наполягає, що саме Апарат Верховної Ради України має виплатити належну йому спірну компенсацію та відповідно до ст. 116, ст.117 КЗпП України середній заробіток за весь час затримки спірної виплати по день фактичного розрахунку. Наполягає на тому, що відсутність бюджетних асигнувань не звільняє від обов`язку здійснити належні виплати працівнику.
02.03.2021, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження у справі.
Відповідно до Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13.12.2022 №2825-ІХ ліквідовано Окружний адміністративний суд міста Києва; утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві; визначено територіальну юрисдикцію Київського міського окружного адміністративного суду, яка поширюється на місто Київ.
На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13 грудня 2022 року №2825-ІХ, дана справа надіслана до Київського окружного адміністративного суду за належністю.
13.07.2023 вказані матеріали адміністративного позову отримані Київським окружним адміністративним судом та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 13.07.2023 справа розподілена судді Войтович І.І.
21.08.2023, ухвалою Київського окружного адміністративного суду прийнято до провадження дану адміністративну справу № 640/2413/21, справу визначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами та запропоновано сторонам по справі за наявності подати до суду додаткові пояснення по справі та докази протягом десяти днів з моменту отримання ухвали суду.
17.11.2023 відповідачем подано до суду додаткові пояснення.
Відповідач вказуючи на положення ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» та частини 5 статті 1.1, статтю 3.1, частини 2 статті 3.2, статті 4.4. Положення про помічника - консультанта народного депутата України, затвердженого постановою ВРУ від 13 жовтня 1995 року №379/95-ВР, та враховуючи частину 4 статті 10 Закону України «Про відпустки», ст. 79, зокрема на ст. 83 КЗпП України зазначає, що законодавством передбачено виплату грошової компенсації лише за певну частину відпустки, а не повна заміна відпустки працівника грошовою компенсацією. З заявою про відпустку помічники-консультанти звертаються до народного депутата, у якого вони працюють, а не до Керівника Апарату ВРУ, та вирішення питання щодо надання відпустки чи виплати компенсації за невикористану частину відпустки безпосередньо здійснює народний депутат.
Зауважує, що позивач жодного разу не скористався своїм правом на відпустку, графіки відпусток ОСОБА_1 за час його перебування на посаді ніколи не подавались, що вбачається з листа керівника Управління кадрів Апарату ВРУ від 27 травня 2021 року №20/08-2021/172264, а також жодної заяви до народного депутата ОСОБА_2 щодо виплати компенсації за невикористану відпустку не звертався. 
Додає, що Апарат Верховної Ради України відповідно до Закону України «Про Регламент Верховної Ради України» та Положення про Апарат Верховної Ради України №769 є зокрема допоміжним органом парламенту, який забезпечує його діяльність як єдиного органу законодавчої влади в Україні. Структура Апарату та кошторис Верховної Ради України затверджується, відповідно до п. 35 частини 1 статті 85 Конституції України, Верховною Радою України, що є виключною конституційною компетенцією парламенту. Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про структуру апарату Верховної Ради України» від 20 квітня 2000 року №1678-ІІІ затверджено його структуру Апарату, граничну чисельність штату Апарату до якої не входять помічники-консультанти народного депутата, Апарат не є роботодавцем для помічника-консультанта та не може здійснювати помічникам-консультантам виплату заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та інше. Апарат Верховної Ради України лише здійснює кадрове та фінансове обслуговування трудових правовідносин між позивачем та його роботодавцем народним депутатом ОСОБА_2 , що відбувається виключно в межах наявних коштів, виділених бюджетними призначеннями для народного депутата.
Додає, що здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів народних депутатів України можливе виключно в межах наявних коштів, виділених бюджетними призначеннями, проте, Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» такі бюджетні призначення не були передбачені.
На час звільнення з позивачем було проведено повний та належний розрахунок, в межах фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України ОСОБА_2 , використаного останнім в повному обсязі, відповідно до ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» та Положення про помічника-консультанта народного депутата України, Апарат Верховної Ради України не мав жодних правових підстав для нарахування та виплати ОСОБА_1 будь-яких коштів поза межами фонду. Зауважує, що згідно розрахунку відпустки позивача за період роботи з 03.03.2015 по 29.08.2019 за 134,5 календарних днів грошова компенсація складатиме 71 124,95 грн., а не як зазначає позивач.
Вимоги щодо виплати компенсації за затримку розрахунку при звільненні вважає безпідставними, вказуючи на відсутності порушень прав позивача з боку Апарату ВРУ та те, що позивач щодо виплати грошової компенсації звернувся лише 22 грудня 2020 року, більше року позивач не вчиняв жодних дій щодо виплати йому спірної компенсації, у зв`язку із чим заявлене до стягнення є неспівмірним.
Вимоги до Апарату ВРУ вважає безпідставними, просить в позові відмовити.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради № 3328 від 17 березня 2015 року ОСОБА_1 було зараховано з 3 березня 2015 року на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень без поширення дії Закону України «Про державну службу», встановлено заробітну плату в сумі 5000 грн., на підставі подання народного депутата України ОСОБА_2 від 10 березня 2015 року та заяви ОСОБА_1 від 10 березня 2015 року.
Розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України № 1305-к від 27 серпня 2019 року помічників-консультантів народних депутатів України VIII скликання Верховної Ради України, повноваження яких достроково припинено, звільнено із займаних посад 29 серпня 2019 року у зв`язку із закінченням строкового трудового договору. 
У даному Розпорядженні також зазначено: 
провести виплату компенсації за невикористані щорічні основні та додаткові відпустки згідно статті 19 Закону України «Про відпустки» у межах наявної економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України відповідно до статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» згідно з додатком, зокрема, ОСОБА_1 станом на 29 серпня 2019 року було не використано 134,5 дні основної відпустки.
Відповідно до книги № 3 обліку руху трудових книжок і вкладишів до них помічників-консультантів народних депутатів України восьмого скликання ОСОБА_1 отримав трудову книжку 26 вересня 2019 року.
Згідно розрахунку невикористаної щорічної відпустки з 1 серпня 2018 року по 31 липня 2019 року 134,5 календарі дні компенсація до виплати визначена у розмірі 71 124,95 грн. 
Згідно розрахункового листа за серпень 2019 року ОСОБА_1 при звільненні було нараховано 33 933,14 грн, що включало 20 днів відпрацьованого часу, разову премію та грошову допомогу, з відрахуванням відповідних податків.
22 грудня 2020 року ОСОБА_1 подав заяву щодо виплати суми компенсації за невикористану частину щорічної відпустки.
Згідно довідки від 30 грудня 2020 року № 20-26/1694 Керівника Управління кадрів Апарату Верховної Ради України, виданої ОСОБА_1 , зазначено про невикористані ним 134,5 календарних днів щорічної основної відпустки та про те, що відповідну компенсацію здійснює народний депутат самостійно у межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів.
Листом від 15 січня 2021 року № 15/26-2021/9779 Апарат Верховної Ради України відмовив у виплаті грошової компенсації за невикористану відпустку, вказавши, що народний депутат самостійно у межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, здійснює розподіл місячного фонду оплати праці.
Зауважено, що на момент звільнення економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України ОСОБА_2 було недостатньо для здійснення виплати компенсації за невикористану основну щорічну відпустку.
Не погоджуючись із відмовою, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема: визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Відповідно до ч.1 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. 
Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.
За ч. 3 ст. 2 КАС України основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.
Порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч. 1, ч. 3 ст. 3 КАС України).
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного. 
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
«На підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень: повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.
«У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.
«У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.
Умови діяльності та особливості регулювання трудових відносин, оплата праці помічника-консультанта народного депутата України, визначені статтею 34 Закону України «Про статус народного депутата України» від 17 листопада 1992 року № 2790-XII (у відповідній редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженим постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 №379/95-ВР (далі - Положення).
Відповідно до статті 34 Закону України «Про статус народного депутата» народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.
Помічником-консультантом народного депутата може бути лише громадянин України, що має середню спеціальну чи вищу освіту і вільно володіє державною мовою.
Помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.
Помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад.
Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.
Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.
Народний депутат має право у межах загального фонду, виділеного йому для оплати праці помічників-консультантів та не використаного ним для цієї мети, сплачувати визначені договорами чи угодами роботи, послуги, пов`язані із здійсненням депутатських повноважень.
Період перебування на посаді помічника-консультанта народного депутата за строковим трудовим договором на постійній основі зараховується до трудового стажу за спеціальністю такого помічника-консультанта.
Пунктами 3, 4 статті 1.1 Положення визначено, що помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.
Помічники-консультанти народного депутата України перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата України прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі - до секретаріатів міських рад.
Згідно з частиною сьомою статті 1.1 Положення помічники-консультанти народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.
Частина восьма статті 1.1 Положення визначає, що помічник-консультант народного депутата України у своїй роботі керується Конституцією України, законодавством України, а також цим Положенням.
Відповідно до частини другої статті 2.2 Положення на помічників-консультантів народного депутата України, які прикріплені для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України, поширюється дія розділів III, VI та VII Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Апарату Верховної Ради України.
Згідно із статтями 3.1, 3.2 Положення персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень.
Помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.
Народний депутат України самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, які встановлюються йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 4.1 Положення розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України.
У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно: 
визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; 
здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; 
надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.
За правилами частини першої та третьої статті 4.4 Положення помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше.
За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 4 Закону України «Про відпустки».
Отже, всі виплати що виникають з трудових правовідносин, в тому числі грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної та додаткової відпустки здійснюються Апаратом Верховної Ради України з загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України, розмір якого щорічно встановлюється Верховною Радою України.
Суд вважає необхідним зазначити на положення статті 92 Закону України «Про державну службу» за якою посада помічника-консультанта відноситься до посад патронатної служби та враховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду сформовані у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №815/1594/17 патронатна служба не втратила у зв`язку із внесеними змінами з 1 травня 2016 року до законодавства про державну службу характеристик публічної служби та у разі наявності відповідного спору, вирішення останнього відноситься до юрисдикції адміністративних судів.
В даній справі суд враховує правову позицію Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 07.05.2002 № 8-рп/202 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) правове регулювання Конституцією України (254к/96-ВР) та спеціальними законами України статусу, зокрема Прем`єр-міністра України, членів Кабінету Міністрів України та інших посадових осіб (частина перша статті 9 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII) (3723-12) не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами та вказує, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у тих випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі, у зв`язку із чим до правовідносини у сфері проходження патронатної служби і, які стосуються виплати компенсації за невикористану відпустку помічнику-консультанту народного депутата України підлягають застосуванню відповідні норми Кодексу законів про працю України та Закону України «Про відпустки».
Державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлені Законом України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР, у відповідній редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно із частиною третьою статті 2 Закону № 504/96-ВР право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.
Відповідно до частини першої, четвертої статті 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.
Положення частини першої та четвертої статті 24 Закону № 504/96-ВР кореспондуються із положеннями частин першої та четвертої статті 83 Кодексу законів про працю України.
Статтею 3 Закону № 504/96-ВР передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.
У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.
Враховуючи зазначене вище слідує, що підставою виплати помічнику-консультанту народного депутата України грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, є звільнення особи з вказаної посади.
В свою чергу, суд звертає увагу на те, що виплата роботодавцем працівнику грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з роботи є однією із основних державних соціальних гарантій працівників, закріпленою на законодавчому рівні нормами Закону № 504/96-ВР та Кодексу законів про працю України та не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці.
Слід зазначити, що згідно з підпунктом першим пункту першого Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25.08.2011 № 769 Апарат Верховної Ради України є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.
Підпунктами першим та другим пункту 10 Положення про Апарат Верховної Ради України визначено, що Апарат Верховної Ради України забезпечує фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України; здійснює в межах наявних коштів матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України.
Як встановлено судом розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України від 17 березня 2015 року №3328 ОСОБА_1 було зараховано на посаду помічника-консультанта народного депутата України та Розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України від 27 серпня 2019 року № 1305-к помічників-консультантів народних депутатів України восьмого скликання Верховної Ради України, повноваження яких достроково припинено, звільнено із займаних посад 29 серпня 2019 року, у тому числі ОСОБА_1 , у зв`язку із закінченням строкового трудового договору.
В даному Розпорядженні від 27 серпня 2019 року № 1305-к зазначено також про проведення виплати компенсації за невикористані щорічні основні та додаткові відпустки у межах наявної економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата.
Зокрема, проти чого не заперечував і сам відповідач, позивачем не використано 134,5 календарних днів основної щорічної відпустки, що вбачається із розрахунку невикористаної щорічної відпустки з 1 серпня 2018 року по 31 липня 2019 року - 134,5 календарі дні із вказаною компенсацією до виплати визначена у розмірі 71 124,95 грн., довідки від 30 грудня 2020 року № 20-26/1694 Керівника Управління кадрів Апарату Верховної Ради України та листа відповіді від 15 січня 2021 року № 15/26-2021/9779 Апарату Верховної Ради України.
Суд враховує, що невиплату компенсації за невикористану позивачем основну щорічну відпустку 134,5 календарних днів відповідач пояснює тим, що компенсацію здійснює народний депутат самостійно у межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів та те, що на момент звільнення економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України ОСОБА_2 було недостатньо для здійснення виплати компенсації за невикористану основну щорічну відпустку.
У висновку суду, враховуючи наведені норми законодавства України, а також беручи до уваги те, що позивач був прийнятий на посаду та звільнений із посади помічника-консультанта народного депутата України розпорядженнями Апарату Верховної Ради України, суд приходить до висновку про те, що позивач перебував у трудових відносинах саме із Апаратом Верховної Ради України, а не із народним депутатом України Верховної Ради України восьмого скликання ОСОБА_3 .
Відтак, видатки з виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України, має нести Апарат Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 757/9144/16-ц. 
Суд зазначає, що посилання відповідача на те, що роботодавцем по відношенню до помічника-консультанта народного депутата України є народний депутат України, як на підставу для невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України є необґрунтованими та відхиляються судом. 
Суд зауважує, що відсутність бюджетних призначень на оплату праці не може бути підставою для невиконання вимог закону.
Щодо доводів відповідача про відсутність відповідних бюджетних призначень на спірну компенсацію, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Відповідно до частин першої, другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Таким чином, обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на отримання виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України.
Крім того, як вже було зазначено судом вище, грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку при звільненні з роботи є однією із основних державних соціальних гарантій працівників, така гарантія імперативно закріплена на законодавчому рівні в нормах Закону України «Про відпустки» та Кодексу законів про працю України, а відтак, не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці.
З огляду на наведене, посилання відповідача на відсутність бюджетних призначень на здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів народних депутатів України, як на підставу для невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України суд вважає необґрунтованими та безпідставними.
Разом з тим, відповідно до наявних у матеріалах справи доказів досліджених судом, перелічених вище та проти яких не заперечує сам відповідач, а саме копії витягу з розпорядження Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України №1305-к від 27 серпня 2019 року «Про звільнення помічників-консультантів народних депутатів України восьмого скликання Верховної Ради України» та додатку до нього та копії довідки від 30 грудня 2020 року № 20-26/1694 станом на день звільнення з посади позивач мав 134,5 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки.
Враховуючи встановлене, невикористані позивачем дні основної щорічної відпустки підлягають компенсації відповідачем.
Суд вказує на безпідставне посилання відповідача на відсутність звернень з боку позивача до народного депутата щодо отримання спірної компенсації, позиція яка протирічить враховуючи наявне видані Апаратом ВРУ Розпорядження №1305-к від 27 серпня 2019 року та довідку від 30 грудня 2020 року № 20-26/1694, які підтверджують невикористані позивачем 134,5 календарних днів основної щорічної відпустки та право на її компенсацію.
Слід також зазначити, що в матеріалах справи наявний лист Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України від 03 червня 2021 року № 15/14-2021/180115 спірна компенсація виплачена позивачу не була у зв`язку із відсутністю на момент звільнення (29 серпня 2019 року) економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України. При цьому вказано, що в червні - серпні 2019 року виплачувалась премія за рахунок економії фонду оплати праці помічників - консультантів на загальну суму 40 466,00грн.
Суд вказує, що нормами Закону України «Про статус народного депутата України» визначено право народного депутата визначати порядок виплат і розмір заробітної плати помічників-консультантів, проте, не надано права позбавляти їх соціальних гарантій, що встановлені законом.
Визначені державою гарантії не можуть бути позбавлені також за рахунок інших здійснених виплат зокрема оплати премії іншим працівникам помічникам-консультантам. 
Отже, чинним законодавством не передбачено обмеження у виплаті компенсації за невикористану відпустку у зв`язку із відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України або отримання згоди народного депутата України.
Таким чином, з огляду на вищенаведені норми законодавства та встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що відповідач безпідставно не виплатив позивачу при звільненні грошову компенсацію за невикористані 134,5 календарних днів основної щорічної відпустки.
Щодо позовної вимоги стосовно виплати грошової компенсації у заявленому розмірі, суд зазначає наступне.
Статтею 47 КЗпП України встановлено обов`язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
Згідно із ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до ч. 1ст. 94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Положеннями ст. 2 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР передбачено, що основною заробітною платою є винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців, додатковою ж заробітною платою є винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Відповідно, оскільки компенсація за невикористану щорічну основну відпустку передбачена чинним законодавством, то дана виплата відноситься до складової додаткової заробітної плати, виплату якої власник або уповноважений ним орган повинен здійснити при звільненні працівника в день його звільнення.
Як згадано вище Апарат Верховної Ради України є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України та організовує та здійснює роботу з кадрового обслуговування працівників Апарату, народних депутатів України і помічників-консультантів народних депутатів України.
Також, як встановлено судом, відповідно до Розпорядження про звільнення позивача з додатком та довідки Управління справами Верховної Ради України, позивачеві на день звільнення підлягала компенсація за невикористану відпустку за 134,5 (на момент звільнення 29 серпня 2019року) календарних днів, яка не була виплачена в зв`язку із відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів.
Порядок обчислення щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі - Порядок № 100).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Згідно з пунктом 7 Порядку № 100, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.
Згідно з довідкою по зарплаті Апарату Верховної Ради України від 12 січня 2021 року №9-1-15/13 заробітна плата позивача за період з серпня 2018 року по липень 2019 року склала 233 720,00 грн. 
Таким чином, розмір компенсації становить (233 720,00 грн. / 351 дні (з серпня 2018 року по липень 2019 року, без урахування святкових не робочих днів) х 134,5 днів невикористаної відпустки = 89 558,17 грн. 
Відтак, сума компенсації за невикористані дні відпустки за період з 3 березня 2015 року по 29 серпня 2019 року становить 89 558,17 грн., з відрахуванням податків та зборів.
Розмір вказаний відповідачем у розрахунку відпустки 71 124,95 грн суд враховує але вказує, що останній не є вірним в силу зазначеного вище порядку розрахунку за пунктом 7 Порядку 100, та як наслідок не застосовується судом. 
Розрахунок визначений позивачем не відповідає матеріалам справи та чинному законодавству в частині обрахунку спірної компенсації.
Заявлена відповідачем неспівмірність щодо вимоги позивача про стягнення суми компенсації, суд вказує як безпідставну позицію враховуючи предмет спору та положення норм діючого законодавства, що регулює спірні правовідносини. 
В наступному суд вказує, що у спірному випадку має місце спір про право на належні звільненому працівнику суми, а саме право позивача на отримання компенсації за невикористану основну щорічну відпустку.
При цьому, частиною другою статті 117 КЗпП України покладено обов`язок на роботодавця сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
Підставою для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку буде рішення у цій справі, яким встановлено право позивача на отримання спірної компенсації.
Проте, на час розгляду справи відсутні підстави вважати, що відповідачем при виплаті позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за цим рішенням суду не буде виплачено середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а тому право позивача в цій частині не є порушеним.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги у цій частині наразі є передчасними, фактично спрямовані на врегулювання тих відносин, які відбудуться в майбутньому, тобто після виконання судового рішення про виплату грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за цим рішенням суду, а тому не підлягають задоволенню.
Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною першою статті 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).
Частинами першою та другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України).
За вказаною справою позивачем наведено належні та достатні обґрунтування, та надано достатньо доказів щодо бездіяльності відповідача щодо невиплати компенсації за невикористану відпустку в день його звільнення за наявності законних підстав для здійснення такої виплати, відповідачем в свою чергу не доведено правомірність своєї бездіяльності за предметом спору.
Суд вважає необхідним зазначити, що застосована судова практика відповідача за даним предметом спору суперечить визначеним законодавством повноваженням та функціям Апарату Верховної Ради України означених судом вище. 
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 3 ст. 242 КАС України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242 КАС України).
Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно з вимогами пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Решта доводів сторін не впливають на висновки суду.
Виходячи з меж заявлених позовних вимог, положень проаналізованого законодавства, наявних у матеріалах справи доказів та аргументів, наведених учасниками справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.
Сплачений позивачем судовий збір у сумі підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у розмірі пропорційно до задоволених вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 9, 14, 73-77, 78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд
в и р і ш и в:
Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо невиплати ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 134,5 календарних днів основної щорічної відпустки за період роботи з 3 березня 2015 року по 29 серпня 2019 року. 
Стягнути з Апарату Верховної Ради України (код ЄДРПОУ 20064120) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за невикористану основну щорічну відпустку за період роботи з 3 березня 2015 року по 29 серпня 2019 рік в сумі 89 558,17 (вісімдесят дев`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят вісім гривень 17 копійок) грн., з відрахуванням податків та зборів.
В решті вимог відмовити. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Апарату Верховної Ради України (код ЄДРПОУ 20064120) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 850,00 (вісімсот п`ятдесят гривень 00 копійок) грн.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Войтович І. І.