УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 травня 2026 року
м. Київ
справа № 750/3043/25
провадження № 51-1645ск26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Деснянського районного суду м. Черніговавід 24 листопада 2025 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 11 березня 2026 року 
у кримінальному провадженні № 12025270340000126 щодо 
ОСОБА_5 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця  
АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 350 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Деснянського районного суду м. Черніговавід 24 листопада 2025 року, залишеним без змін ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 11 березня 
2026 року, ОСОБА_5 визнано винуватим за ч. 2 ст. 350 КК і призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки. 
Вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат 
у кримінальному провадженні. 
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим в умисному заподіянні легких тілесних ушкоджень службовій особі у зв`язку із службовою діяльністю цієї особи 
за таких обставин.
Так, 10 січня 2025 року військовозобов`язаний ОСОБА_5 , перебуваючи на підставі повістки у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , розташованому на АДРЕСА_2 , для проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби, перевірки підстав для надання відстрочки 
від призову на військову службу під час мобілізації та документального оформлення призову на військову службу під час мобілізації, був запрошений до службового кабінету № 29, де йому надали для заповнення картку соціально-психологічного вивчення кандидата для проходження військової служби за мобілізацією у Збройних Силах України.
Цього ж дня о 18:42 начальник групи персоналу ІНФОРМАЦІЯ_2 
ОСОБА_6 , будучи службовою особою, перебуваючи у приміщенні службового кабінету № 29 ІНФОРМАЦІЯ_2 при виконанні своїх службових обов`язків, у військовому однострої, висловив військовослужбовцю ОСОБА_5 законну вимогу щодо необхідності заповнення вищевказаної картки.
Разом із тим, військовозобов`язаний ОСОБА_5 , достовірно знаючи, що перед ним знаходиться військова службова особа, уповноважена на проведення дій щодо мобілізації, усвідомлюючи, що ОСОБА_6 перебуває при виконанні службових обов`язків, ігноруючи його законну вимогу щодо заповнення картки соціально-психологічного вивчення кандидата для проходження військової служби 
за мобілізацією у Збройних Силах України, у вищевказаному кабінеті, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, з метою перешкоджання службовій діяльності начальника групи персоналу ІНФОРМАЦІЯ_2 
ОСОБА_6 , передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, дістав з правої кишені своїх штанів розкладний ніж та завдав йому один удар лезом 
в голову, чим спричинив легкі тілесні ушкодження, що призвели до короткочасного розладу здоров`я тривалістю понад шість днів, але не більше як три тижні (21 день).
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржені судові рішення та закрити кримінальне провадження.
В обґрунтування вказаних вимог зазначає, що винуватісь ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 350 КК, не доведена. Стверджує, що судами безпідставно не застосовані положення ст. 36 КК, яка підлягала застосуванню. Показання свідків вважає необ`єктивними, стверджуючи про їхню зацікавленість. Зазначає про те, що до його підзахисного працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою примусити заповнити надану картку були застосовані незаконні методи психологічного впливу та завдані тілесні ушкодження. Зауважує, що конфлікт між ОСОБА_5 та потерпілим був спровокований останнім. Стверджує, що отримані потерпілим тілесні ушкодження не пов`язані з його службовою діяльністю, оскільки його функціональними обов`язками не передбачено обов`язку спілкуватися 
з військовозобов`язаними під час заповнення ними документів на проходження військової служби. Більш того, потерпілий проходивши через кабінет № 29, де 
ОСОБА_5 в цей час розмовляв із свідком ОСОБА_7 , втрутився у вказане спілкування та створив конфліктну ситуацію, під час якої ОСОБА_5 , усвідомлюючи кількісну перевагу працівників ТЦК, допускаючи наявність у них вогнепальної зброї та можливість її застосування, побоюючись за своє життя, змушений був витягнути ніж, яким під час боротьби були завдані тілесні ушкодження. Наголошує, що ОСОБА_5 перебував у стані необхідної оборони, що зафіксовано на відеозаписі, який досліджувався у судовому засіданні та що виключає його кримінальну відповідальність. Ухвалу апеляційного суду вважає немотивованою і такою, що постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Мотиви Суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, 
що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, 
а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. 
Зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і 
не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей, а отже під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Як убачається із копії вироку, суд першої інстанції, мотивуючи висновок 
про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 350 КК, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно 
до приписів ст. 94 КПК.
Засуджений ОСОБА_5 , як видно з копій судових рішень, свою вину у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень не визнав та вказав, що він діяв у межах необхідної оборони; реально побоювався за своє життя, оскільки перебував 
у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , де потерпілий погрожував йому та перший накинувся на нього; у кабінеті № 29 перебували й інші працівники ТЦК; оскільки 
ОСОБА_6 є військовослужбовцем, допускав, що у нього під курткою може бути зброя; наполягав, що захищався, оскільки ОСОБА_6 на нього напав; завдавати тілесних ушкоджень потерпілому не хотів, була необхідність лише налякати останнього; вважав, що неможливо було вчинити інакше, окрім як застосувати ніж, оскільки була реальна загроза його життю.
Незважаючи на таку позицію засудженого, місцевий суд належним чином проаналізував і оцінив показання: потерпілого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , а також послався на дані, що містяться у: протоколі огляду місця події від 10 січня 2025 року 
із фототаблицею, висновку експерта № 46 від 23 січня 2025 року, протоколі зняття показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- кінозйомки, відеозапису чи засобів фото-кінозйомки, відеозапису від 11 січня 2025 року, протоколі огляду речей (документів) від 11 січня 2025 року, висновку експерта № 41-47-2025 
від 06 лютого 2025-11 лютого 2025 року, протоколі проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_6 від 26 лютого 2025 року, протоколі проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_5 від 28 лютого 2025 року, яким надана належна правова оцінка в їх сукупності.
Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого 
ч. 2 ст. 350 КК.
При цьому суд, як убачається з вироку, вказав на необґрунтованість твердження сторони захисту про те, що потерпілий ОСОБА_6 під час події 10 січня 2025 року 
не виконував обов`язки військової служби, тобто не був службовою особою, зазначивши, що потерпілий під час конфлікту перебував у військовій формі, був 
без верхнього одягу, інші співробітники ТЦК йому доповідали про поведінку обвинуваченого, який не міг не розуміти, що ОСОБА_6 в цей час є службовою особою. Крім того, наявні в справі накази про призначення ОСОБА_6 на посаду начальника групи персоналу Чернігівського ОМТЦК, його функціональні обов`язки на цій посаді також підтверджують факт того, що потерпілий 10 січня 2025 року під час конфлікту із обвинуваченим був службовою особою та виконував службові обов`язки.
Також суд ствердив про безпідставність доводів сторони захисту про те, що 
ОСОБА_5 діяв з метою самозахисту, завдаючи удар потерпілому. Як вказав суд, з пояснень потерпілого та свідків, а також з переглянутого відеозапису з кабінету 
№ 29 не було встановлено обставин, які б свідчили про реальну загрозу для життя обвинуваченого з боку потерпілого.
Місцевим судом встановлено, що саме між потерпілим та обвинуваченим відбувається розмова, потім потерпілий робить поворот тіла для відходу від обвинуваченого, і в цей час обвинувачений різко встає, підходить впритул до потерпілого, який його відштовхує від себе, потім обвинувачений, тримаючи потерпілого лівою рукою та 
на відстані, правою рукою дістає ніж з кишені, розкриває його та починає завдавати удари потерпілому, який ухиляється; в цей час обидві руки потерпілого знаходяться 
в полі зору обвинуваченого, в них немає жодного предмету, який би свідчив 
про загрозу життю останнього; кількість замахів, локалізація їх завдання свідчать про те, що обвинувачений не захищався, а мав на меті саме завдати шкоду потерпілому.
Під час розгляду справи за показаннями потерпілого та свідків судом не встановлено фактів наявності конфлікту між потерпілим та обвинуваченим, який би був спровокований саме потерпілим; під час судового розгляду не встановлено обставин, за яких би показання свідків ставилися під сумнів.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_5 саме з метою уникнути відповідальності за скоєне вказав на потерпілого, як на винуватця, який розпочав конфлікт, чим створив загрозу його життю, від якої він змушений був захищатися. На переконання суду, обвинувачений усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав його суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання. Зокрема, ОСОБА_5 прийшов до приміщення ТЦК вже із ножем, дістав його і застосував його до потерпілого. Інших доказів, котрі б підтверджували отримання потерпілим тілесних ушкоджень за інших обставин або доказів щодо причетності інших осіб до спричинення тілесних ушкоджень потерпілому судом не здобуто; не надано таких і стороною захисту.
Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 
за апеляційними скаргами останнього та його захисника ОСОБА_4 , доводи яких є аналогічними доводам у касаційній скарзі засудженого, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши 
в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.
Так, суд апеляційної інстанції, погоджуючись із висновками місцевого суду, в ухвалі вказав, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 350 КК, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних 
у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийняв законне та обґрунтоване рішення. 
При цьому колегія суддів апеляційного суду, спростовуючи доводи апеляційних скарг сторони захисту, зазначила, що згідно з частинами 1 та 2 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. Кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.
Для вирішення питання щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
Судам слід мати на увазі, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. Перехід використовуваних при нападі знарядь або інших предметів від нападника до особи, яка захищається, не завжди свідчить про закінчення посягання.
При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої 
в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.
У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, 
а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.
Проаналізувавши ситуацію, яка передувала заподіянню тілесних ушкоджень потерпілому, та з урахуванням зазначених вище норм закону, колегія суддів дійшла висновку, що в обстановці, яка склалася між потерпілим та обвинуваченим, була відсутня реальна загроза життю і здоров`ю останнього. На переконання колегії суддів, обвинувачений усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання.
Посилання сторони захисту на недоведеність поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, колегія суддів визнала безпідставними, зазначивши, що вони повністю спростовуються матеріалами кримінального провадження, і, на переконання колегії суддів, є лише способом уникнення останнім кримінальної відповідальності.
Доводи ж сторони захисту про те, що поза увагою місцевого суду залишився факт наявності у ОСОБА_5 тілесних ушкоджень, які за часом відповідають даті події, як вказала колегія суддів, не спростовують факт отримання тілесних ушкоджень потерпілим.
Отже, закон України про кримінальну відповідальність в частині засудження 
ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 350 КК застосовано правильно.
Таким чином, постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 
419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення. 
З наведеними в оскаржених вироку та ухвалі висновках погоджується і колегія суддів касаційного суду. 
Доводів, які б не були предметом розгляду та перевірки судами першої та апеляційної інстанції та яким не були надані обґрунтовані та вмотивовані відповіді з посиланням 
на відповідні норми, касаційна скарга захисника не містить.
З огляду на зазначене, підстави для скасування оскаржених судових рішень внаслідок істотного порушення кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність відсутні. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено. 
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданої копії судового рішення убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК 
у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова 
від 24 листопада 2025 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 11 березня 2026 року щодо засудженого ОСОБА_5 . 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3