ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
01010, м. Київ, вул. Князів Острозьких, 8, корп. 30. тел/факс 254-21-99, e-mail: inbox@6aa.court.gov.ua

Головуючий суддя у першій інстанції Сліденко А.В., 
Суддя-доповідач Епель О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року Справа № 640/32541/21

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
Головуючого судді: Епель О.В., 
суддів: Карпушової О.В., Мєзєнцева Є.І.,
розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та Донецької обласної прокуратури на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04 червня 2025 року у справі 

за позовом ОСОБА_1 

до Офісу Генерального прокурора, Донецької обласної прокуратури

про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.
ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - Відповідач 1), Донецької обласної прокуратури (далі - Відповідач 2), в якому просила стягнути з Донецької обласної прокуратури середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у справі №640/10572/20 за період 04.08.2021-11.10.2021 у розмірі 109 730,07 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04 червня 2025 року адміністративний позов було задоволено частково, а саме суд, вийшовши за межі позовних вимог: зобов`язав Донецьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 101123,79 грн (сто одна тисяча сто двадцять три гривні 79 копійок) середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зумовленого затримкою у виконанні постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2021р. у справі №640/10572/20 про поновлення на роботі, з 04.08.2021р. по 12.10.2021р. у порядку ст.236 Кодексу законів про працю України з утриманням належних податків і зборів.
У задоволенні позовних вимог в іншій частині - відмовлено.
Ухвалюючи таке судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у випадку затримки виконання рішення про поновлення на роботі факт подальшого скасування цього рішення в апеляційному порядку не позбавляє особу права на отримання середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення та, відповідно, не звільняє роботодавця від обов`язку здійснити таку виплату.
Також судом стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Донецької обласної прокуратури на користь Позивачки 1048,22 грн у якості компенсації витрат на оплату судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам та 2500,00 грн у якості компенсації витрат на оплату професійної правничої допомоги.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, Відповідачі подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування своїх вимог Офіс Генерального прокурора стверджує, що стягнення здійснюється лише у разі наявності вини роботодавця у невиданні наказу про поновлення на роботі. 
Також Офіс Генерального прокурора зазначає, що процес поновлення на роботі здійснюється за принципом диспозитивності, тобто за наявності волевиявлення особи. Відтак, для поновлення особи на роботі необхідна або її заява, або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення. Окрім того, зазначає, що, у відповідності до постанови ВС від 14.07.2022, наказом Генерального прокурора № 88к від 01.08.2022 було скасовано наказ, яким Позивачку поновлено на посаді заступника прокурора Донецької області, а тому відсутні правові підстави для виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Також Офіс Генерального прокурора акцентує увагу суду на тому, постанову ШААС від 04.08.2021 у справі № 640/10572/20 він отримав лише після надходження її копії - 10.08.2021, а тому строк затримки не має розпочинатися раніше, ніж 11.08.2021, а останнім днем затримки є 11.10.2021, оскільки вже з 12.10.2021 Позивачу було поновлено на посаді.
Крім того, Офіс Генерального прокурора посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 06.12.2018 у справі № 465/4679/16, від 20.02.2019 у справі № 758/15415/15.
Також Офіс оскаржує рішення суду першої інстанції в частині стягнення на користь Позивачки витрат на професійну правничу допомогу. Зазначає, що докази витрат на правничу допомогу не містять відомостей, що послуги адвоката пов`язані зі спірними правовідносинами та не підтверджують факту здійснення оплати таких послуг клієнтом.
Донецька обласна прокуратура також наполягає на відсутності підстав для стягнення середнього заробітку у зв`язку зі скасуванням рішення суду, на якому ґрунтується така вимога - обов`язок поновлення позивача на посаді скасовано. На переконання прокуратури, обов`язок сплатити середній заробіток виникає з трудових відносин, а не рішення суду.
Окрім того, Донецька обласна прокуратура стверджує про неправомірність включення періоду за 04.08.2021 по 10.08.2021 до розрахунку середнього заробітку.
З цих та інших підстав прокуратура вважає, що рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин справи та порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.04.2025 та від 09.09.2025 було відкрито апеляційне провадження, установлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.
Позивачкою подано відзив на апеляційну скаргу в якому вона просить у задоволенні апеляційних скарг відмовити, а рішення суду - залишити без змін, стверджуючи про законність та обґрунтованість рішення суду та безпідставність доводів Апелянтів.
Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції зміні з наступних підстав.
Обставини справи, установлені судом першої інстанції.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Позивачка 03.04.2014 відповідно до наказу в.о. Генерального прокурора України № 523к була призначена на посаду заступника прокурора Донецької області та затверджена членом колегії прокуратури цієї області.
Наказом Генерального прокурора від 15.04.2020 № 94к ОСОБА_2 було звільнено з посади заступника прокурора Донецької області та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України Про прокуратуру з 17.04.2020.
Не погоджуючись з таким рішенням, Позивачка звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з вимогами: 1) Визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора від 15.04.2020 № 94к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Донецької області з 17 квітня 2020 року. 2) Поновити ОСОБА_1 , на посаді заступника прокурора Донецької області та в органах прокуратури для забезпечення виконання функцій прокуратури. 3) Стягнути з прокуратури Донецької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 18.04.2020 року включно по день ухвалення судового рішення.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.07.2020р. по справі №640/10572/20 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 було відмовлено.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2021р. у справі №640/10572/20 апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2020 року було скасовано та прийнято нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним і скасовано наказ Генерального прокурора від 15 квітня 2020 року №94к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Донецької області з 17 квітня 2020 року. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Донецької області та в органах прокуратури з ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 квітня 2020 року по 04 серпня 2021 року в сумі 692.805,54 грн.
За викладеними у позові твердженнями, незважаючи на той факт, що постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2021 у справі №640/10572/20 набрала законної сили 04.08.2021, Відповідачі судове рішення не виконали, що змусило Позивачку звернутись до суду за виконавчими листами.
Згідно з долученою до відзиву копією конверту, у якому Офісу Генерального прокурора було направлено постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2021 у справі №640/10572/20, постанову Відповідач 1 отримав 10.08.2021 відповідно до штампу про отримання, що також підтверджено представником у відзиві на позов від 26.03.2025.
Заявником було направлено до Офісу Генерального прокурора заяву від 16.09.2021, у якій Позивачка просила невідкладно виконати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду міста Києва від 04.08.2021 по справі №640/10572/20 про поновленні на посаді та стягнення з прокуратури Донецької області середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18.04.2020 по 04.08.2021 у сумі 692 805,54 грн.
Наказом Генерального прокурора від 12.10.2021 №362к було скасовано наказ Генерального прокурора від 15.04.202. № 94к; Позивачку було поновлено на посаді заступника прокурора Донецької області з 18.04.2019.
Наказом керівника Донецької обласної прокуратури № 2628 к від 21.10.2021 у зв`язку з поновленням на роботі ОСОБА_1 , посада якої не передбачена наказом Генерального прокурора №2ш від 17.02.2021, останній 19.10.2021 визначено робоче місце у відділі кадрової роботи та державної служби обласної прокуратури.
Наказом Генерального прокурора №390 к від 25.10.2021 пункт 2 наказу Генерального прокурора №363 к від 12.10.2021 викладено у наступній редакції: поновити ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Донецької області з 18.04.2020.
Попри виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2021 у справі №640/10572/20, Відповідач №1 оскаржив постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2021 у справі №640/10572/20 до суду касаційної інстанції.
Постановою Верховного Суду від 14.07.2022р. по справі №640/10572/20 касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора було задоволено. Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 640/10572/20 скасовано повністю. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2020 року у справі №640/10572/20 було залишено в силі.
Наказом Генерального прокурора №88к від 01.08.2022 було скасовано наказ Генерального прокурора від 12.10.2021 №363к про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Донецької області.
Згідно з довідкою про середньомісячну заробітну плату заявника від 13.03.2025р. №21-2891ВН-25 за лютий 2020 р. заявнику було нараховано 37311,85 грн; за березень 2020 р. заявнику було нараховано 25083,58 грн. Середньомісячна заробітна плата заявника складає - 44107,19 грн; середньоденна заробітна плата заявника складає - 2151,57 грн. 
Стверджуючи про протиправність управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень з приводу ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2021 у справі №640/10572/20, Позивачка звернулася до суду з цим позовом.
Нормативно-правове обґрунтування.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
За пунктом 3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду, зокрема про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання (частина друга статті 372 КАС України).
За правилами статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Згідно зі статтею 236 КЗпП України у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Частиною першою статті 27 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі Порядок №100) нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Висновки суду апеляційної інстанції.
Переглядаючи оскаржуване рішення суду, колегія суддів зазначає, що спірні у цій справі правовідносини виникли у зв`язку із затримкою виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 серпня 2021 року у справі №640/10572/20 про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Донецької області та в органах прокуратури, яке в наступному було скасовано постановою Верховного Суду від 14.07.2022.
Аналізуючи доводи Апелянтів, судова колегія зазначає, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника у разі його незаконного звільнення. 
Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав особи, що звернулася за його захистом.
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.
При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.
Колегія суддів також зазначає, що усталеною є позиція Верховного Суду про покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 236 КЗпП України, незалежно від дій чи ініціативи працівника щодо поновлення на роботі, а також незалежно від причин зволікання із виконанням судового рішення, оскільки диспозиція цієї норми трудового законодавства пов`язує виплату середнього заробітку виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі, яке підлягає негайному виконанню роботодавцем.
Зокрема, у постановах Верховного Суду від 09.11.2022 у справі №460/600/22, від 11.12.2024 у справі № 640/17410/21 зазначено, що приписи частини восьмої статті 235 КЗпП України і приписи пункту 3 частини першої статті 371 КАС України чітко і однозначно установлюють, що рішення про поновлення на роботі/посаді підлягають негайному виконанню і цей імператив адресований передусім роботодавцю. Невчинення позивачем як працівником дій, спрямованих на виконання рішення суду щодо його поновлення на посаді (неподання заяви про поновлення чи незвернення до органу державної виконавчої служби) ніяким чином не впливає на обов`язок роботодавця самостійно виконати рішення суду, допущене до негайного виконання, яке покладає на нього зобов`язання щодо поновлення працівника на посаді.
З урахуванням викладеного колегія суддів вважає необґрунтованими доводи Офісу Генерального прокурора про те, що для поновлення на посаді необхідна або заява від особи, яка бажає поновитись на посаді та працювати, та/або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду.
У контексті наведеного апеляційний суд вважає помилковим посилання Офісу Генерального прокурора на постанову від 06 грудня 2018 року у справі №465/4679/16, оскільки в указаному судовому рішенні досліджувалося питання правомірності повторного звільнення особи з посади (після поновлення на посаді за рішенням суду) та наявності підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційних скарг, обидва Апелянта також зазначають, що постанова суду апеляційної інстанції від 04.08.2021 у справі про поновлення Позивачки на посаді була скасована вищестоящим судом, а тому відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки її виконання.
У цьому контексті колегія суддів зазначає, що у випадку затримки виконання рішення про поновлення на роботі факт подальшого скасування цього рішення в апеляційному або касаційному порядку не позбавляє особу права на отримання середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення та, відповідно, не звільняє роботодавця від обов`язку здійснити таку виплату. Позаяк, ці обставини не є підставою для невиплати особі середнього заробітку протягом періоду, коли відповідне судове рішення про поновлення на роботі було обов`язковим для виконання, але протиправно не виконувалося.
Зрештою стаття 236 КЗпП України не містить застереження про те, що скасування рішення про поновлення на роботі звільняє роботодавця від обов`язку оплатити працівнику вимушений прогул при затримці його виконання.
Своєю чергою це означає, що зі скасуванням судового рішення про поновлення працівника, передумова застосування статті 236 КЗпП України не зникає, оскільки залишається факт порушення роботодавцем вимог Закону про негайне виконання судового рішення та обов`язковість судового рішення.
Сама лише незгода з висновками суду про незаконність звільнення працівника та оскарження судового рішення із цих міркувань жодним чином не виправдовують порушення вказаних вимог Закону.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23 травня 2024 року у справі 460/16522/21, від 24 лютого 2025 року у справі № 640/17349/21.
Також усталеною є позиція суду касаційної інстанції, згідно якої незастосування статті 236 КЗпП України у подібних випадках здатне потурати невиконанню судових рішень та породжуватиме ситуацію, за якої роботодавець зволікатиме з виконанням рішення про поновлення особи на роботі допоки апеляційний або касаційний суд не перегляне справу. 
Варто зауважити, що на цей час Верховний Суд продовжує послідовно застосовувати наведений висновок з питання застосування статті 236 КЗпП України у справах з подібними правовідносинами, зокрема, у постановах від 24 жовтня 2023 року №420/10861/21, від 26 жовтня 2023 року №640/11509/21, від 19 грудня 2023 року №520/15896/21, від 27 червня 2024 року №380/1241/22, від 25 лютого 2025 року №640/17349/21, що вказує на усталеність зазначеної позиції Верховного Суду.
З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що скасування вищестоящим судом постанови ШААС від 04.08.2021 не нівелює обов`язку суб`єкта владних повноважень нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки виконання цієї постанови.
Разом з тим, судова колегія зазначає, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Доводи Апелянтів про те, що початок строк затримки не може бути раніше 11.08.2021, оскільки постанова суду була отримана Офісом Генерального прокурора лише 10.08.2021, колегія суддів вважає необґрунтованим з огляду на викладене вище.
Так, постанова суду апеляційної інстанції, якою Позивачку було поновлено на посаді, набрала законної сили 04.08.2021 (з моменту її підписання суддями), а тому підлягала виконанню. Втім, лише 12.10.2021, тобто із затримкою більш, ніж через два місяці, Позивачку було поновлено на посаді заступника прокурора Донецької області.
Отже, період затримки становить 47 робочих днів у період з 05.08.2021 по 11.10.2021 включно (серпень 2021 року 18 робочих днів, вересень 2021 року 22 робочих дні, жовтень 2021 року 7 робочих днів).
Доводи Апелянтів щодо неправильного розрахунку періоду затримки, а саме врахування у розрахунок 04.08.2021 та 12.10.2021 колегія суддів до уваги не приймає, оскільки в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції чітко вказав, що календарний день прийняття постанови (04.08.2021) та календарний день видання наказу про поновлення на посаді (12.10.2021) не підлягають включенню до періоду існування невиконаного зобов`язання з виплати компенсації.
Згідно з приєднаними до справи копіями документів середньоденне грошове забезпечення Позивачки за два повні календарні місяці перед настанням події припинення публічної служби складає 2151,57 грн (лютий 2020 р. - 37 311,85 грн, березень 2020р. - 25083,58 грн). А тому, розмір середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення працівника на посаді., який підлягає стягненню становить 101123,79 грн (47х2151,57), як правильно зазначив суд першої інстанції.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції акцентує увагу на тому, що постанову ШААС від 04.08.2021 в частині поновлення ОСОБА_1 на адміністративній посаді виконувалася саме Офісом Генерального прокурора, який 12 жовтня 2021 року видав відповідний наказ №362к.
Крім того, колегія суддів також враховує, що згідно із положеннями пункту 8 частини першої статті 39 Закону України «Про прокуратуру» посада заступника прокурора Донецької області належить до адміністративних посад як посад «заступника керівника обласної прокуратури», а його призначення здійснюється Генеральним прокурором (частина четверта статті 39 Закону України «Про прокуратуру»).
З огляду на вищезазначене, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідальність за несвоєчасне виконання рішення суду у справі №640/10572/20 має бути покладено на Офіс Генерального прокурора, а не Донецьку обласну прокуратуру.
При цьому, переглядаючи оскаржуване рішення суду, суд апеляційної інстанції також враховує правові висновки Верховного Суду у складі cудової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладені у постанові від 19 грудня 2025 року у справі №260/8573/23. У зазначеній справі Судова палата дійшла такого висновку: « Оскільки стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді є спеціальним видом відповідальності роботодавця, а саме особи, яка зобов`язана судовим рішенням та/або в силу закону видати наказ про поновлення незаконно звільненого працівника на посаді, то належним відповідачем, який, відповідно до статті 236 КЗпП України, має нести відповідальність за затримку виконання рішення суду про поновлення працівника на посаді, є уповноважений орган (його посадова особа), до повноважень якого, в силу відповідного закону, належить вирішення питання про поновлення працівника на посаді».
Зважаючи на наведене, Судова палата також відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегій Касаційного адміністративного суду від 08 грудня 2022 року у справі №280/2481/21 та від 23 березня 2023 року у справі №420/8539/21, у яких Верховний Суд розглядав питання стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі (прокурорів на адміністративних посадах) та зобов`язав обласні прокуратури здійснити відповідні виплати.
Відповідно до ч. 2 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.
Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 9 КАС України).
З огляду на викладене вище, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу саме з Донецької обласної прокуратури, а тому колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для виходу за межі позовних вимог та зміни рішення суду в цій частині.
Переглядаючи оскаржуване рішення суду в частині розподілу судових витрат на правничу допомогу, судова колегія зазначає наступне.
Так, у тексті апеляційної скарги Офіс Генерального прокурора зазначає, що витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, однак надані Позивачем докази витрат не містять відомостей, що послуги адвоката пов`язані зі спірними правовідносинами, а платіжних документів про оплату послуг адвоката не надано. На переконання Відповідача 1, відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За правилами статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
За визначенням, що міститься у пункті 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договором про надання правової допомоги є домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою (частина перша статті 13 Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
За змістом статті 30 Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Як убачається з матеріалів справи, у заяві про стягнення судових витрат Позивачка просила стягнути на її користь витрати, понесених ним на правничу допомогу, у розмірі 4012,48 грн.
Обґрунтовуючи понесені витрати, Позивачка долучила до матеріалів справи Договір №28/11-19 від 28.11.2019 про надання правничої (правової) допомоги, додаткову угоду №1 від 27.11.2020 до договору, звіт про надання послуги та їх вартість від 09.11.2021, акт про надані послуги від 09.11.2021.
Відповідно до звіту про надані послуги та їх вартість від 09.11.2021р. вартість 1 години роботи адвоката складає 951,60 грн; позивачу надано професійну правничу допомогу: Вивчення документів, наданих Клієнтом, для підготовки позовної заяви до суду 0,5 год - 475,80 грн; Підготовка проекту позовної заяви Клієнта до Окружного адміністративного суду міста Києва - 0,92 год - 872,30 грн; Продовження підготовки проекту позовної заяви Клієнта до Окружного адміністративного суду міста Києва - 0,5 год - 475,80 грн; Продовження підготовки проекту позовної заяви Клієнта до Окружного адміністративного суду міста Києва 0,83 год - 793,00грн; Підготовка додатків до позовної заяви в 3 екземплярах 0,72 год - 681,98 грн; Підготовка позовної заяви з додатками для відправлення до суду, підготовка опису вкладення та оформлення екземпляру документів для суду з зазначенням, де знаходяться оригінали 0,75 год - 713,70 грн. Всього - 4012,58 грн.
Суд першої інстанції, дослідивши зміст наданих послуг за наведеним розрахунком, урахувавши заперечення Офісу Генерального прокурора, дійшов висновку, що з урахуванням співмірності витрат на оплату правової допомоги, а також, виходячи зі складності справи, обсягу наданих послуг та виконаних адвокатом робіт, слід зменшити розмір витрат на правничу допомогу до 2500 грн.
Колегія суддів погоджується із висновком судів попередніх інстанцій про те, що витрати у розмірі 2500 грн, присуджені на користь позивача, є документально підтвердженими та доведеними, незавищеними та не суперечать принципу розумності.
Щодо посилання Відповідача 1 на те, що у долучених позивачем документах відсутнє посилання на спірні правовідносини (наприклад номер справи, у якій надавалася правнича допомога ) колегія суддів зазначає, що договір про надання правничої допомоги, додаток до нього, звіт про надання послуги та їх вартість, акт про надані послуги відповідають часовим рамкам цієї справи у суді першої інстанції, а інформація, викладена у звіті про виконану роботу, підтверджується процесуальними документами, поданими адвокатом та долученими до матеріалів справи. 
Разом з тим, оскільки належним відповідачем у цій справі є саме Офіс Генерального прокурора, про що суд апеляційної інстанції зазначав раніше, судові витрати у цій справі підлягають стягненню саме з цього суб`єкта владних повноважень, а не з Донецької обласної прокуратури.
Аналізуючи всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів також приймає до уваги висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.
Отже, перевіривши рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст. 308 КАС України, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності правових підстав для нарахування та виплати на користь Позивачки середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, однак помилився в частині визначення суб`єкта владних повноважень, на якого був покладений обов`язок щодо виконання рішення суду.
Згідно зі ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Таким чином, апеляційні скарги Офісу генерального прокурора та Донецької обласної прокуратури підлягають задоволенню частково, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04 червня 2025 року - змінити в мотивувальній та резолютивній частині з урахуванням висновків, викладених у цій постанові суду. 
Розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та Донецької обласної прокуратури задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04 червня 2025 року - змінити в мотивувальній та резолютивній частині з урахуванням висновків, викладених у цій постанові суду.
Викласти абзац третій резолютивної частини рішення суду в наступній редакції:
«Зобов`язати Офіс Генерального прокурора нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 101123,79 грн (сто одна тисяча сто двадцять три гривні сімдесят дев`ять копійок) середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зумовленого затримкою у виконанні постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2021р. у справі №640/10572/20 про поновлення на роботі, з 04.08.2021р. по 12.10.2021р. у порядку ст.236 Кодексу законів про працю України з утриманням належних податків і зборів.»
Викласти абзац п`ятий резолютивної частини рішення суду в наступній редакції:
«Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора (вул. Різницька, 13/15 м. Київ, 01011, ЄДРПОУ 00034051) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 1048,22 грн (одна тисяча сорок вісім гривень двадцять дві копійки) у якості компенсації витрат на оплату судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам та 2500,00 грн (дві тисячі п`ятсот гривень нуль копійок) у якості компенсації витрат на оплату професійної правничої допомоги».
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04 червня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.
Судове рішення виготовлено 29 квітня 2026 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді:  О.В. Карпушова

Є.І. Мєзєнцев