09.06.26
22-ц/812/1075/26
Єдиний унікальний номер судової справи 486/471/26
Номер провадження 22-ц/812/1075/26
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

09 червня 2026 року      місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Тищук Н.О.,

з секретарем судового зсіданні – Богуславською О.М.,

за участю: 
представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Рибакової Л.А., 

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка подана його представником – адвокатом Горбенко Вікторією Олександрівною ухвалу, яка постановлена Південноукраїнським міським судом Миколаївської області 13 березня 2026 року під головуванням судді Волощук О.О. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення його позову до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Орган опіки та піклування Південноукраїнської міської ради Миколаївської області, про визначення місця проживання дитини та звільнення від сплати аліментів,

УСТАНОВИЛА:
У березні 2026 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Орган опіки та піклування Південноукраїнської міської ради Миколаївської області, про визначення місця проживання дитини та звільнення від сплати аліментів.
Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_2 є батьком неповнолітньої дитини – сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .
28 лютого 2023 року за заявою відповідача ОСОБА_4 Южноукраїнським (натепер Південноукраїнським) міським судом Миколаївської області було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно та не більше 10 прожиткових мінімумів на кожну дитину відповідного віку, починаючи з 22 лютого 2023 року і до повноліття дітей.
В листопаді 2024 року відповідач (маючи прізвище після реєстрації нового шлюбу ОСОБА_1 ) звернулася до Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) з заявою про повернення виконавчого листа, виданого Южноукраїнським міським судом Миколаївської області від 28 лютого 2023 року про стягнення аліментів з ОСОБА_2 , про що свідчить постанова Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про повернення виконавчого документа стягувачу від 14 листопада 2024 року ВП №71299766. 
Тобто, в період з листопада 2024 року по січень 2026 року аліменти з позивача не стягувалися.
19 січня 2026 року відповідачка повторно звернулася до Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) з заявою про примусове виконання судового рішення, тобто судового наказу, виданого Южноукраїнським міським судом Миколаївської області від 09 березня 2023 року №486/270/23 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно та не більше 10 прожиткових мінімумів на кожну дитину відповідного віку, починаючи з 22 лютого 2023 року і до повноліття дітей.
Разом з тим, після ухвалення зазначеного рішення суду істотно змінилися обставини, що мають значення для справи. Неповнолітній ОСОБА_3 з липня 2024 року фактично проживає з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . 
Позивач ОСОБА_2 забезпечив сину належні умови для проживання, виховання та розвитку, а саме: житло, харчування, одяг, медичне забезпечення, навчання та інші необхідні умови.
З того часу, а саме з липня 2024 року, мати дитини ОСОБА_7 участі у матеріальному забезпеченні сина не бере, хоча фактично отримує аліменти та витрачає їх на власні потреби.
Фактичне проживання неповнолітнього сина разом із батьком та здійснення ним повного утримання дитини є істотною обставиною для зменшення розміру аліментів шляхом припинення сплати аліментів на одну дитину.
Посилаючись на викладене, позивач просив визначити місце проживання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_2 та звільнити ОСОБА_2 від сплати аліментів в частині утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які призначені на підставі судового наказу, виданого Южноукраїнським (натепер Південноукраїнським) міським судом Миколаївської області від 09 березня 2023 року №486/270/23.
Одночасно з позовною заявою ОСОБА_2 подано заяву про забезпечення позову.
Позивач вказував, що подальше виконання рішення про стягнення аліментів втратить правову підставу, що може спричинити необхідність додаткових судових спорів щодо повернення коштів. Також, існує ризик використання аліментів не на дитину, а фактично на потреби самої відповідачки.
Тому, на думку позивача, існує необхідність зупинити стягнення аліментів в частині утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який фактично проживає з позивачем, до вирішення справи по суті.
Ухвалою Південноукраїнського міського суду Миколаївської області від 13 березня 2026 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено.
Судове рішення мотивовано тим, що зупинення виплат аліментів на утримання дитини за виконавчим провадженням фактично зупинить виконання судового рішення, яке набрало законної сили, що в свою чергу призведе до порушення гарантованого державою права інших учасників виконавчого провадження на своєчасне виконання рішення суду.
Метою вирішення питання про зупинення виконання судового рішення є недопущення порушення прав, свобод та охоронюваних законом інтересів особи, яка подала відповідне клопотання, інших осіб, які є учасниками справи, якщо такі наслідки можуть настати у зв`язку з виконанням судового рішення.
Суд зазначив, що позивачем у своїй заяві не наведено тих обставин, які б свідчили, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення стягнення аліментів, які є періодичними платежами, що стягуються на утримання дитини, утруднить або може призвести до неможливості виконання рішення суду у разі задоволення позову.
У разі задоволення позову про припинення стягнення аліментів, стягнення аліментів має бути припинено від дня набрання чинності рішенням суду, а не від дня пред`явлення позову.
Тому суд вважав помилковим твердження заявника про те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання майбутнього рішення суду.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , діючи через свого представника – адвоката Горбенко В.О., посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду та постановити нове судове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.
Вказував, що суд першої інстанції не врахував фактичні обставини справи, а саме: неповнолітній ОСОБА_3 фактично проживає з батьком з літа 2024 року; позивач повністю утримує дитину; при цьому з нього продовжують стягуватися аліменти на користь матері. Таким чином, фактично склалася ситуація подвійного фінансового навантаження на позивача, що суперечить принципу справедливості та інтересам дитини. 
Також зазначав, що суд помилково дійшов висновку про неможливість застосування забезпечення позову, вказавши що зупинення стягнення аліментів призведе до зупинення виконання судового рішення. Проте такий висновок є помилковим, оскільки позивач не оскаржує саме рішення про стягнення аліментів, а заявлений захід є тимчасовим, до вирішення спору по суті. Такий захід прямо передбачений п.6 ч.1 ст.150 ЦПК України – зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа. Отже, суд безпідставно відмовив у застосуванні процесуального механізму, передбаченого законом. 
Суд не врахував принцип найкращих інтересів дитини. Відповідно до положень Конвенція ООН про права дитини та практики Європейський суд з прав людини, у всіх рішеннях щодо дітей пріоритетним є забезпечення їх найкращих інтересів. У даному випадку дитина фактично проживає з батьком, та саме батько забезпечує утримання неповнолітнього сина. Стягнення аліментів на користь матері не відповідає фактичним обставинам життя дитини. Отже, продовження стягнення аліментів суперечить принципу справедливого балансу між правами сторін.
Невжиття заходів забезпечення позову створює ризик порушення прав позивача. У разі задоволення позову позивач буде змушений звертатися до суду з новими позовами щодо повернення безпідставно сплачених коштів, виникне додаткове навантаження на судову систему, буде порушено принцип процесуальної економії. Таким чином, саме забезпечення позову є ефективним процесуальним інструментом захисту прав позивача.
Вказував, що судом неповно досліджено обставини справи. Суд не надав належної оцінки фактичному проживанню дитини з батьком, обставинам її утримання, ризикам порушення балансу інтересів сторін. Це свідчить про поверхневий розгляд заяви про забезпечення позову.
Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористалися.
Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст.5 ЦПК України).
Відповідно до приписів частини першої завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 пред`явив позовну вимогу про звільнення від сплати аліментів, які були стягнуті раніше з нього на користь відповідача на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за судовим рішенням – наказом суду в іншій справі, яке набрало законної сили, та послався на недопустимість забезпечення позову шляхом зупинення виконання судового рішення, що набрало законної сили.
Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали суду, колегія суддів враховує наступне.
Згідно зі ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до положень ст.150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема забороною вчиняти певні дії.
За змістом п.2 ч.1 ст.152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.
Забезпечення позову - це заходи цивільного процесуального припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим. Метою забезпечення позову є негайні, проте, тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення, а також перешкоджання завдавання шкоди позивачу.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.4 постанови від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Зі змісту апеляційної скарги слідує, що в обґрунтування доцільності забезпечення позову ОСОБА_2 фактично зазначав про те, що обраний ним вид забезпечення позову не спрямований на порушення прав стягувача аліментів чи порушення прав дитини, а спрямований лише на збереження сум аліментів, що будуть стягнуті з нього на користь відповідача під час судового розгляду справи, та забезпечення права на утримання дитини, яку він фактично утримує.
Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд виходить з того, що предметом даного спору, серед іншого, є звільнення ОСОБА_2 від сплати аліментів в частині утримання сина ОСОБА_8 , які стягуються з нього на користь відповідача на підставі судового наказу від 09 березня 2023 року, виданого Южноукраїнським (Південноукраїнським) міським судом Миколаївської області по справі №486/275/23.
Звертаючись із заявою про забезпечення позову, заявник посилався на п.6 ч.1ст.150 ЦПК України, який передбачає, що позов забезпечується зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку.
Як слідує зі змісту позовної заяви, стягнення аліментів з позивача на користь відповідача проводиться Другим відділом ДВС у Вознесенському районі Миколаївської області Одеського МУ МЮ України в рамках виконавчого провадження №80034518 від 20 січня 2026 року на підставі судового наказу від 09 березня 2023 року, виданого Южноукраїнським міським судом Миколаївської області по справі №486/275/23.
Судовий наказ від 09 березня 2023 року, виданий Южноукраїнським міським судом Миколаївської області по справі №486/275/23 позивачем не оскаржується. 
Тобто, у даній справі не оспорюється виконавчий документ, на підставі якого здійснюється примусове стягнення з ОСОБА_2 аліментів.
У постанові Верховного Суду від 26 червня 2023 року у cправі №925/731/18 вказано, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Крім того, недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили (подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12 серпня 2021 року у справі №908/309/21, від 04 листопада 2021 року у справі №907/416/21 та від 12 січня 2023 у справі №334/9179/21).
Відповідно до ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
За змістом ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами; невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції постановлено оскаржувану ухвалу з додержанням вимог закону, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.
Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником – адвокатом Горбенко Вікторією Олександрівною – залишити без задоволення.
Ухвалу Південноукраїнського міського суду Миколаївської області від 13 березня 2026 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий       Т.В. Серебрякова 

Судді:        В.В. Коломієць

Н.О. Тищук

Повний текст судового рішення
складено 15 червня 2026 року