Справа № 930/2678/24
Провадження №2-а/930/1/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2026 року м.Немирів 
Немирівський районний суд Вінницької області в складі:
головуючої судді Войницької Т.Є.,
за участі секретаря судового засідання Шелест Л.І.
представника позивача Цимбал А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Немирів адміністративну справу за позовом представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Цимбал Альони Анатоліївни до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа: Немирівський відділ державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення,-

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Цимбал А.А. звернулася до Немирівського районного суду Вінницької області з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення, мотивуючи його тим, що в 2011 році ОСОБА_1 з`явився в ІНФОРМАЦІЯ_2 (на той момент - ІНФОРМАЦІЯ_3 ) для проходження ВЛК.
Після цього він не отримував жодних повісток щодо необхідності з`явитися до ІНФОРМАЦІЯ_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).
09.07.2024 року Позивач оновив свої військово-облікові дані в застосунку Резерв+ та отримав військово-обліковий документ в електронній формі.
22.07.2024 року Позивач добровільно з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У ІНФОРМАЦІЯ_2 Позивача повідомили про те, що не «бачать його в реєстрі».
25.07.2024 року щодо Позивача був складений протокол про адміністративне правопорушення, підстава складення такого протоколу була обґрунтована несвоєчасною заміною військово-облікових документів, що становить порушення правил військового обліку.
Позивач не ознайомлювався з даним протоколом, але підписав його, адже не заперечував той факт, що він своєчасно не замінив приписне посвідчення на тимчасове посвідчення військовозобов`язаного. Примірник протоколу Позивачу вручений не був.
Крім того, 22.07.2024 року Позивача було направлено на проходження медичного огляду в ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується карткою обстеження та медичного огляду від 25.07.2024 року.
03.08.2024 року Позивачу було видано мобілізаційне розпорядження, і наразі він проходить військову службу.
10.2024 року на зареєстровану адресу проживання Позивача надійшов виклик головного державного виконавця Ірини Хоменко. Даний лист отримали батьки Позивача, так як, як було зазначено вище, він проходить військову службу та, відповідно, не перебуває за зареєстрованим місцем проживання.
Таким чином, 11.10.2024 року Позивач від своїх батьків дізнався про те, що в провадженні головного державного виконавця Немирівського відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ірини Хоменко перебуває виконавче провадження 76176373 від 02.10.2024 з примусового виконання постанови № 287, виданої 30.07.2024 року ІНФОРМАЦІЯ_5 , про стягнення 34000,00 штрафу.
Позивач 14.10.2024 року звернувся до адвоката Цимбал Альони Анатоліївни (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 4531/10 від 18.05.2011 року).
Під час проведення консультації на порталі Автоматизована система виконавчого провадження (https://asvpweb.minjust.gov.ua) представником Позивача був отриманий доступ до виконавчого провадження.
Відповідно, тільки 14.10.2024 року Позивачу була надана можливість ознайомитися з Постановою № 287 про накладення адміністративного стягнення за справою про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210 КУпАП, яка була винесена начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_2 30.07.2024 року. 
У вищезгаданій Постанові № 287 зазначено, що згідно відомостей, зазначених в протоколі про адміністративне правопорушення за вх.№287 від 25.07.2024 р. гр. ОСОБА_1 порушив вимоги абз. 6 ч. 10 ст. 1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» та абз. 2 підпункту 1 п. 1 Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних згідно додатку 2 до «Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1487 від 30.12.2022 р., а саме в листопаді 2012 року зобов`язаний був стати на військовий облік військовозобов`язаних, та не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 для взяття на військовий облік військовозобов`язаних, що є порушенням правил військового обліку.
Згідно наданих пояснень ОСОБА_1 свою вину у вчиненому порушенні визнає та пояснив, що не став на військовий облік військовозобов`язаних в ІНФОРМАЦІЯ_2 у листопаді 2012 року у зв`язку з необізнаністю. Звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 22.07.2024 р.
За порушення правил військового обліку передбачена адміністративна відповідальність згідно ст. 210 КУпАП та враховуючи, що з моменту оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію» та до цього часу в Україні діє особливий період, то громадянин ОСОБА_1 підлягає притягненню до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП.
При встановленні розміру штрафу на виконання загальних правил накладення стягнення за адміністративне правопорушення, що передбачені ст. 33 КУпАП було встановлено, що особа, яка притягується до адміністративної відповідальності не працевлаштована та має на утриманні одну особу, правопорушення вчинено не умисно, оскільки особа яка притягується до адміністративної відповідальності усвідомлювала протиправний характер своєї бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки та свідомо допускала настання цих наслідків. Обставини, що пом`якшують відповідальність відповідно до ст. 34 КУпАП є щире розкаяння винного. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 35 КУпАП обставиною, що обтяжує відповідальність є вчинення правопорушення в умовах стихійного лиха або інших надзвичайних обставин, такою надзвичайною обставиною є введений на території України воєнний стан. 
Начальник ІНФОРМАЦІЯ_2 полковник ОСОБА_2 постановив громадянина ОСОБА_1 притягнути до адміністративної відповідальності у вигляді накладення штрафу у сумі 17000,00 (сімнадцять тисяч гривень 00 копійок).
У Постанові № 287 також зазначено, що постанова може бути оскаржена протягом 10 днів від дня її винесення у вищому за статусом органі (вищої за статусом посадової особи або в районному (міському) суді) в порядку, передбаченому ст. 288-289 КУпАП.
Постанова підлягає виконанню з моменту її винесення в порядку ч. 1 ст. 299 КУпАП. У разі оскарження, постанова набирає законної сили після закінчення строку на її оскарження в порядку ч. 1 ст. 291 КУпАП.
Копія постанови № 287 Позивачу вручена особисто не була, не була направлена засобами поштового зв`язку та іншим будь-яким чином, а також він не брав участі у розгляді справи, про дату та місце розгляду справи належним чином повідомлений не був.
Розгляд справи відбувся 30 липня 2024 року.
Представник позивача зазначає, що Позивач не отримав примірник протоколу про адміністративне правопорушення, жодних сповіщень про розгляд справи не отримував, відповідно, про розгляд справи не був повідомлений належним чином та, зважаючи на те, що Позивача взагалі не було повідомлено про розгляд справи, а також не була вручена Постанова № 287, Відповідач порушив процесуальні гарантії прав Позивача як особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Також, представник позивача зазначає, що на виконання ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» 09.07.2024 року Позивач оновив військово-облікові дані в мобільному додатку Резерв+ (Електронний кабінет призовників, військовозобов`язаних та резервістів), а 22.07.2024 року Позивач добровільно явився до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
25.07.2024 року щодо адміністративного правопорушення Позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення вх.№287, а 30.07.2024 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 була винесена Постанова № 287 про накладення адміністративного стягнення за справою про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210 КУпАП, яке, згідно змісту Постанови № 287, полягало у неприбутті Позивача до ІНФОРМАЦІЯ_2 для взяття на військовий облік військовозобов`язаних в листопаді 2012 року - починаючи з того моменту, коли не існувало норми ч. 3 ст. 210 КУпАП.
Зі змісту вищезазначеної Постанови № 287 вбачається, що Відповідач визнає моментом вчинення правопорушення Позивачем «листопад 2012 року».
Представник позивача вважає, що перебіг строку правопорушень, які полягають саме в не постановці військовозобов`язаного на військовий облік починається відразу після такої події, а не з моменту виявлення. Відповідно, станом на день винесення постанови про притягнення Позивача до адміністративної відповідальності вже закінчився перебіг строків накладення адміністративного стягнення.
Як було зазначено вище, 09.07.2024 року Позивач оновив свої військово-облікові дані мобільному додатку Резерв+ (Електронний кабінет призовників, військовозобов`язаних та резервістів), що не було б можливим, якщо б він не перебував на обліку або якщо щодо нього не було відомостей в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних і резервістів.
Відповідно, 09.07.2024 року Позивач уточнив свої дані щодо виконання військового обов`язку, і в додатку був зазначений статус «На обліку».
Після оновлення даних на запит Позивача був сформований електронний військово- обліковий документ, в якому відображалося, що він перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Крім того, у військовому квитку Позивача серії НОМЕР_1 , виданим 03.08.2024 року ІНФОРМАЦІЯ_5 , на сторінці «Відмітки про військовий облік» зазначено, що його було взято на військовий облік військовозобов`язаних у ІНФОРМАЦІЯ_2 30.11.2012 року, а знято було 03.08.2024 року. Таким чином, у військовому квитку Позивача зазначені відомості про те, що 30.11.2012 року він був взятий на військовий облік.
Тобто, Відповідач шляхом проставлення відмітки у військовому квитку підтвердив те, що Позивач перебував на обліку з 30.11.2012 року, а в той же час наклав адміністративне стягнення за справою про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210 КУпАП, яке полягало в тому, що Позивач в листопаді 2012 року нібито не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 для взяття на військовий облік військовозобов`язаних.
Представник позивача вважає, що відповідно, подія та склад адміністративного правопорушення в діяннях Позивача відсутні, а Постанова №287 була винесена Відповідачем протиправно, без з`ясування усіх обставин справи.
Представник позивача просить визнати протиправною та скасувати постанову ІНФОРМАЦІЯ_1 № 287 від 30 липня 2024 року про накладення адміністративного стягнення за справою про адміністративне правопорушення за ч. З ст. 210 КУпАП, згідно з якою було постановлено громадянина ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) притягнути до адміністративної відповідальності у вигляді накладення штрафу у сумі 17000,00 (сімнадцять тисяч гривень 00 копійок).
Ухвалою судді від 22.10.2024 року вжито заходів забезпечення позову шляхом зупинення виконання Постанови №287, виданої 30.07.2024 ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Ухвалою судді від 25.10.2024 року поновлено строк для оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення, відкрито провадження у справі та визначено, що справа буде розглянута у порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з викликом сторін.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, також просила стягнути з відповідача судові витрати.
Представник позивача в судове засідання не з`явився. Надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, щодо задоволення позову заперечував.
Представник третьої особи Немирівського відділу державної виконавчої служби у вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляд справи.
Судом на підставі ч.4 ст. 229 КАСУ зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Відповідно до ч. 3 ст. 194 КАС України судовий розгляд адміністративної справи здійснювався у порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. 
Згідно паспорта серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , народився в с.Криківці Немирівського району Вінницької області.
Постановою начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 полковника ОСОБА_2 №287 від 30.07.2024 року ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 17 000,00 грн. за ч. 3 ст. 210 КУпАП, за те, що гр. ОСОБА_1 порушив вимоги абз. 6 ч. 10 ст. 1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» та абз. 2 підпункту 1 п. 1 Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних згідно додатку 2 до «Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1487 від 30.12.2022 р., а саме в листопаді 2012 року зобов`язаний був стати на військовий облік військовозобов`язаних, та не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 для взяття на військовий облік військовозобов`язаних, що є порушенням правил військового обліку.
Згідно наданих пояснень ОСОБА_1 свою вину у вчиненому порушенні визнає та пояснив, що не став на військовий облік військовозобов`язаних в ІНФОРМАЦІЯ_2 у листопаді 2012 року у зв`язку з необізнаністю. Звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 22.07.2024 р.
За порушення правил військового обліку передбачена адміністративна відповідальність згідно ст. 210 КУпАП та враховуючи, що з моменту оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію» та до цього часу в Україні діє особливий період, то громадянин ОСОБА_1 підлягає притягненню до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП.
Згідно постанови про відкриття виконавчого провадження ВП№76176373 від 02.10.2024 головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Хоменко І.В. відкрито виконавче провадження на підставі постанови №287, виданої 30.07.2024 ІНФОРМАЦІЯ_6 про стягнення з ОСОБА_1 штрафу у розмірі 34 000 грн.
Згідно витягу з реєстру «Резерв+» ОСОБА_1 дані уточнено вчасно, дата уточнення даних – 09.07.2024. ОСОБА_1 знятий з обліку як військовослужбовець.
Згідно військового квитка серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 взятий на військовий облік 30.11.2012 та знятий 03.08.2024.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади, їх посадові особи зобов`язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Порядок притягнення осіб до адміністративної відповідальності встановлений Кодексом України про адміністративні правопорушення. Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно з ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Згідно з вимогами ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення, відповідно до ст. 245 КУпАП, є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема, поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.
Суд зазначає, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений.
Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.
У контексті наведеного слід зауважити, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.
Така правова позиція узгоджується з позиціями, що викладені у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 року у справі № 524/5536/17, від 30.05.2018 року у справі № 337/3389/16, від 17.07.2019 року у справі № 295/3099/17 та від 05.03.2020 року по справі № 607/7987/17.
Адміністративні справи про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України) згідно ст. 235 КУпАП розглядають територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.
Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210 КУпАП.
Приписами ч. 1 ст. 210 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку.
Частиною 3 статті 210 КУпАП (в редакції, чинній на момент складення оскаржуваної постанови) передбачена адміністративна відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період.
За змістом ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Особливий період в Україні розпочався з 17.03.2014 року, коли було оприлюднено Указ Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан, який триває по теперішній час. Отже, станом на 20.09.2024 року (дата розгляду справи про адміністративне правопорушення) діяв особливий період.
Так, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначає Закон від 25.03.1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу».
Правила військового обліку встановлені Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Порядком організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженим постановами Кабінету Міністрів України № 921 від 07.12.2016 року та від 30.12.2022 року № 1487.
За змістом цих нормативно-правових актів, військовий облік є складовою змісту мобілізаційної підготовки держави та ведеться з метою визначення наявних людських мобілізаційних ресурсів та їх накопичення для забезпечення повного та якісного укомплектування Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення особовим складом у мирний час та в особливий період.
Згідно абз.2 підп.1 п.1 додатку 2 до «Порядку організації та ведення військового обліку призовників та військовозобов`язаних» (затвердженого Постановою КМУ №1487 від 30.12.2022) «Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних» призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні перебувати на військовому обліку за місцем роботи (навчання) - в центральних і місцевих органах виконавчої влади, в інших державних органах, в органах місцевого самоврядування, в органах військового управління (органах управління), військових частинах (підрозділах) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органах спеціального призначення, на підприємствах, в установах, організаціях, закладах освіти, закладах охорони здоров`я незалежно від підпорядкування і форми власності.
Відповідно до п.1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні прибувати за викликом районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, відповідних підрозділів розвідувальних органів на збірні пункти, призовні дільниці, до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, відповідних підрозділів розвідувальних органів у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках, розпорядженнях) районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, відповідних підрозділів розвідувальних органів для взяття на військовий облік та визначення призначення на особливий період, оформлення військово-облікових документів, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на навчальні (перевірочні) та спеціальні збори військовозобов`язаних та резервістів.
З аналізу викладених норм убачається, що обов`язок прибути до територіального центру комплектування та соціальної підтримки мав виконуватися виключно на підставі виклику, попередньо доведеного до відома військовозобов`язаного.
Однак стороною відповідача не надано суду жодних доказів вручення позивачу виклику (або викликів) до районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки. 
Разом з тим, згідно військового квитка серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 взятий на військовий облік 30.11.2012 та знятий 03.08.2024.
Крім того, Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" до 19.05.2024 не визначав строку виконання громадянами України військового обов`язку, зокрема і щодо виконання правил військового обліку. Проте з 19.05.2024 в Законі №2232-ХІІ частина 10 статті 1 викладена в новій редакції та визначає, що громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані, зокрема: уточнити протягом 60 днів з дня набрання чинності указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, свої персональні дані через центр надання адміністративних послуг або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки; виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.
Також, 19.05.2024 року з набранням чинності Закону №3696-ІХ «Про внесення змін до КУпАП щодо удосконалення відповідальності за порушення правил військового обліку та законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію», статтю 210 КУпАП було доповнено частиною 3, а саме встановлено відповідальність за порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку в особливий період, тобто було посилено відповідальність за порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку.
Отже, до 19.05.2024 року норми ч.3 ст. 210 КУпАП не існувало, а з 19.05.2024 року встановлено 60-денний строк уточнити громадянам України свої дані щодо виконання військового обов`язку, що включає виконання правил військового обліку, і одночасно введено норму, яка передбачає сувору адміністративну відповідальність за невиконання цих правил в умовах особливого періоду.
Разом з тим, згідно примітки до статті 210 КУпАП положення статей 210, 210-1 цього Кодексу не застосовуються у разі можливості отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів персональних даних призовника, військовозобов`язаного, резервіста шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи.
Відповідачем не надано відомостей щодо здійснення перевірки функціонування системи військового обліку громадян України в органах державної влади, інших державних органах, на підприємствах, в установах та організаціях з приводу відсутності у таких інформації щодо ОСОБА_1 , як такого, що не перебуває на військовому обліку у відповідному реєстру та не виконує правила військового обліку.
Згідно зі ст.8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Закони, які пом`якшують або скасовують відповідальність за адміністративні правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів. Закони, які встановлюють або посилюють відповідальність за адміністративні правопорушення, зворотної сили не мають. Провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про правопорушення.
Згідно ч.1 ст.38 КУпАП адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через два місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначених у частині сьомій цієї статті, та за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду (судді). За ч.7 ст. 38 КУпАП адміністративне стягнення за вчинення в особливий період правопорушень, передбачених статтями 210, 210-1 цього Кодексу, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше одного року з дня його вчинення.
Стаття 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.
Частиною 2 статті 58 Конституції України передбачено, що ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.
У своєму рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за закріпленим у наведеній статті Конституції України принципом, дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Таким чином, за загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.
Окрім того, Конституційний суд України в рішенні від 29.06.2010 № 17-рп/2010 зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).
Так, 30.07.2024 року ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу у розмірі 17 000,00 грн. за ч. 3 ст. 210 КУпАП, за те, що гр. ОСОБА_1 порушив вимоги абз. 6 ч. 10 ст. 1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» та абз. 2 підпункту 1 п. 1 Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних згідно додатку 2 до «Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1487 від 30.12.2022 р., а саме в листопаді 2012 року зобов`язаний був стати на військовий облік військовозобов`язаних, та не прибув до РТЦК та СП для взяття на військовий облік військовозобов`язаних, що є порушенням правил військового обліку.
Таким чином, розглядаючи справу про адміністративне правопорушення у липні 2024 року, відповідачем фактично застосовано норму закону, яка не підлягала застосуванню до спірних правовідносин, з огляду на приписи ст. 58 Конституції України та ст. 8 КУпАП.
Притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП неможливе, оскільки закон, який погіршує становище, не має ретроспективної дії. Крім того, згідно ст. 62 Конституції України всі сумніви тлумачаться на користь особи, яка притягається до відповідальності.
Крім того, у рішенні від 22.12.2010 №23-рп/2010 Конституційний Суд України дійшов до висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (пункт 4.1).
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень. 
Суд зазначає, що висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення, а також відповідати принципу законності. Чинним законодавством заборонено притягнення особи до адміністративної відповідальності, якщо на момент подій адміністративна відповідальність не була передбачена певною нормою КУпАП, адже закони, що встановлюють або посилюють відповідальність за адміністративні правопорушення, зворотної сили не мають.
Отже, ОСОБА_1 не міг вчинити адміністративне правопорушення, яке передбачене за ч.3 ст. 210 КУпАП у листопаді 2012 року, бо норма ч.3 ст.210 КУпАП введена в дію лише 19.05.2024 року, одночасно із вказівкою на 60-денний строк для уточнення своїх даних щодо військового обліку. Тому суд дійшов висновку, про відсутність події та складу адміністративного правопорушення передбаченого ч.3 ст. 210 КУпАП, за яке ОСОБА_1 піддано стягненню у виді штрафу в розмірі 17 000,00 гривень. Притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП неможливе, бо закон, який погіршує становище, не має зворотної дії у часі.
Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
За загальним правилом судочинства в справах про адміністративні правопорушення, необхідно браги до уваги лише ті докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у провадженні, та інших обставин, які мають значення для провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
В силу принципу презумпції невинуватості, діючого при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.
Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст. 210 КУпАП відносно ОСОБА_1 не могло бути розпочато, а розпочате підлягало закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи викладене та приймаючи до уваги встановлені обставини, зокрема те, що правомірність прийнятого рішення, а також підстави притягнення позивача до відповідальності за ч.3ст.210 КУпАП відповідачем не доведено, суд дійшов висновку про задоволення позову, скасування оскаржуваної постанови та закриття справи про адміністративне правопорушення. 
Враховуючи викладене та приймаючи до уваги встановлені обставини, зокрема те, що правомірність прийнятого рішення, а також підстави притягнення позивача до відповідальності за ч.3ст.210 КУпАП відповідачем не доведено, суд дійшов висновку про задоволення позову, скасування оскаржуваної постанови та закриття справи про адміністративне правопорушення. 
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи той факт, що судове рішення ухвалене на користь позивача та дотримуючись вимог ст.139 КАС України, на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань.
Судом встановлено сплату позивачем судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1211,20 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією №0.0.3943698663.1 від 14.10.2024 та за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 908,40 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією №0.0.3943712531.1 від 14.10.2024. 
Таким чином, враховуючи положення ч. 1 ст. 139 КАС України, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2119,60 гривень.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно із ч. 1 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст. 134 КАС України).
Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 3 ст. 134 КАС України).
Згідно із ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано копії таких документів: свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №4531/10; ордер серії АІ №1729338 від 18.10.2024; попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат, які позивач поніс у зв`язку із розглядом справи; угоду №123-вч/а-24 про надання правової допомоги від 14.10.2024; акт виконаних робіт до Угоди №123-вч/а-24 про надання правової допомоги від 01.11.2024; рахунок-фактуру №123-вч/а-24 від 01.11.2024; квитанцію до прибуткового касового ордера №61 від 01.11.2024 на суму 17000 грн.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Водночас, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
Так, аналізуючи понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу, які входять до складу судових витрат, судом встановлено, що заявлені представником позивача витрати не відповідають вимогам реальності та розумності.
Оцінюючи реальність та розумність витрат на правничу допомогу у даній справі, суд враховує, що дана категорія справ з приводу визнання протиправною та скасування постанови ТЦК та СП про адміністративне правопорушення є поширеною, по ній існує велика кількість судової практики, а також вона не передбачає дослідження та опрацювання великої кількості матеріалів.
Суд також враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 14.11.2019 у справі № 826/15063/18, згідно з якими суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Враховуючи викладене, оцінюючи заявлені представником позивача витрати на професійну правничу допомогу на відповідність ознакам обґрунтованості та співмірності, з огляду на нескладність справи, поширеність судової практики у даній категорії справ, відсутність значного обсягу документів для опрацювання, задоволення вимог позову суд вважає можливим стягнути на користь позивача витрати за надання професійної правничої допомоги у сумі 7000 гривень.
Керуючись ст.ст. 2, 5, 6, 9, 10, 77, 90, 132, 139, 241-246, 251, 268, 286 КАС України, ст.ст. 7, 8, 9, 38, 210, 235, 245, 247, 280 КУпАП, 19, 58, 62 Конституції України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Цимбал Альони Анатоліївни до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа: Немирівський відділ державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення - задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову ІНФОРМАЦІЯ_1 № 287 від 30 липня 2024 року про накладення адміністративного стягнення за справою про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.210 КУпАП, згідно з якою було постановлено громадянина ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) притягнути до адміністративної відповідальності у вигляді накладення штрафу у сумі 17 000,00 (сімнадцять тисяч гривень 00 копійок).
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати щодо сплати судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1211,20 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок та судового збору за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 40 копійок.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на правову (правничу) допомогу в розмірі 7 000 (семи тисяч) гривень.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Сьомого апеляційного адміністративного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_6 , ЄДРПОУ НОМЕР_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 .
Повний текст рішення виготовлено 25.05.2026 року.

Суддя        Т. Є. Войницька