ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 370/1389/23
провадження № 61-9250св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
треті особи: Макарівська селищна рада Бучанського району Київської області, Бучанська районна державна адміністрація Київської області, Головне управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Череміна Дениса Вадимовича на рішення Макарівського районного суду Київської області від 09 грудня 2024 року, ухвалене у складі судді Косенко А. В., та постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Голуб С. А., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви
У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Макарівська селищна рада Бучанського району Київської області (далі - Макарівська селищна рада), Бучанська районна державна адміністрація Київської області (далі - Бучанська РДА), Головне управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області (далі - ГУ Держгеокадастру у місті Києві та Київській області), про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння.

Позовну заяву ОСОБА_1 мотивував тим, що 19 серпня 2003 року придбав земельні ділянки загальною площею 1,351 га, що розташовані у АДРЕСА_1 , а 08 грудня 2003 року отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, який зареєстрований у Книзі Державних актів на право власності на землю, однак кадастровий номер не присвоєно.

У 2021 році він звернувся до фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 (далі - ФОП ОСОБА_6 ) для виготовлення Технічної документації та внесення відомостей щодо належної земельної ділянки до Державного земельного кадастру.

У червні 2021 року він отримав рішення про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру та висновок щодо перевірки електронного документа, оскільки земельна ділянка, яка належить йому на праві власності, перетинається із земельними ділянками, які належать на праві власності відповідачам.

Позивач уважав, що оскільки відповідачі набули право власності на земельні ділянки, які накладаються на належну йому земельну ділянку на підставі договорів купівлі-продажу, тому вони підлягають витребуванню з чужого незаконного володіння на його користь відповідно до статей 387, 388 ЦК України, а рішення про їх передачу у власність відповідачів слід визнати недійсними.

ОСОБА_1 просив суд:
- скасувати державну реєстрацію права власності земельної ділянки з кадастровим номером 3222782602:02:001:0121, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , державний акт серії ЯД № 980031 зареєстрований 06 грудня 2007 року;
- скасувати державну реєстрацію права власності земельної ділянки з кадастровим номером 3222782602:02:001:0217, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , державний акт серії ЯГ № 316609 зареєстрований 07 грудня 2007 року;
- скасувати державну реєстрацію права власності земельної ділянки з кадастровим номером 3222782602:02:001:0146, яка належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 30 березня 2011 року, № 436, державний акт серія ЯЖ № 326749 зареєстрований 13 червня 2008 року;
- скасувати державну реєстрацію права власності земельної ділянки з кадастровим номером 3222782602:02:001:0120, яка належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 30 березня 2011 року, № 430, державний акт серія ЯЖ № 326750 зареєстрований 13 червня 2008 року;
- скасувати державну реєстрацію права власності земельної ділянки з кадастровим номером 3222782602:02:001:0145, яка належить на праві власності ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 23 липня 2007 року, № 4045, державний акт серія ЯЖ № 326748, зареєстрований 13 червня 2008 року;
- скасувати державну реєстрацію права власності земельної ділянки з кадастровим номером 3222782602:02:001:0145, яка належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 29 листопада 2006 року, № 13 814, державний акт серія ЯЕ № 3996751, зареєстрований 06 грудня 2007 року;
- усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом її витребування (повернення) у власність ОСОБА_1 із володіння ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 09 грудня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ; треті особи: Макарівська селищна рада, Бучанська РДА, ГУ Держгеокадастру у місті Києві та Київській області, про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів, що його право порушено.

Постановою Київського апеляційного суду від 18 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Макарівського районного суду Київської області від 09 грудня 2024 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вказав, що позивач не зазначив та не підтвердив обставин, за яких спірна земельна ділянка вибула з його володіння. Також позивач не надав доказів, які підтверджують межі накладення земельних ділянок, належних відповідачам, на його земельну ділянку. Клопотань про призначення у справі земельно-технічної експертизи позивач не заявив ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції. 
При цьому суд апеляційної інстанції вказав, що у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. 

Короткий зміст вимог касаційної скарги 

У липні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Черемін Д. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Макарівського районного суду Київської області від 09 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2025 року, в якій просив суд скасувати оскаржувані судові рішення, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

28 липня 2025 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Череміна Д. В. залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.

02 вересня 2025 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із Макарівського районного суду Київської області, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.

У вересні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

На підставі розпорядження заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду, у зв`язку з відставкою судді Гулька Б. І., 24 листопада 2025 року сформовано протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи, визначено склад суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеник Д. Д., Черняк Ю. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неправильно засотували норми матеріального права та порушили норми процесуального права.
Підставами касаційного оскарження зазначає:
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19) та у постанові Верховного Суду України від 07 листопада 2012 року у справі № 6-107цс12;
- суд не дослідив зібрані у справі докази.

Заявник указує, що суди надали неправильну оцінку зібраним доказам. Технічна документація на земельну ділянку, складена ФОП ОСОБА_6 , підтверджує межі накладення земельних ділянок на його земельну ділянку. Також перетин земельних ділянок підтверджується рішенням державного кадастрового реєстратора, яким позивачу відмовлено у присвоєнні кадастрового номера. 

Заявник уважає, що обраний ним спосіб захисту, а саме витребування земельних ділянок у відповідачів на підставі статті 388 ЦПК України є ефективним, оскільки відповідачі набули майно на підставі договорів купівлі-продажу, стороною яких не був позивач. 

Не погоджується із висновками суду апеляційної інстанції в тій частині, що позивач, набувши право власності на земельну ділянку, зобов`язаний був вчинити дії щодо присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці шляхом виготовлення нового державного акта на право приватної власності. Заявник указує, що виготовлення нового державного акта є правом позивача, а не обов`язком. Державний акт без визначення кадастрового номеру дійсний і сьогодні, а діюче на даний час законодавство не передбачає його виготовлення. 

Відзив на касаційну скаргу у визначений Верховним Судом строк не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами 

ОСОБА_1 на підставі державного акта на право приватної власності на землю (без кадастрового номера), серії Р2 № 403515, виданого 08 грудня 2003 року, зареєстрованого у Книзі державних актів на право власності на землю за № 3928, належать земельні ділянки загальною площею 1,351 га, розташовані в АДРЕСА_1 . Відповідно до плану зовнішніх меж земельної ділянки, вона складається з двох земельних ділянок № НОМЕР_1 - площею 1,103 га та № НОМЕР_2 - площею 0,248 га.
Підставами набуття земельних ділянок є договори купівлі-продажу від 19 серпня 2003 року № № 3607, 3603, 3611, про що зазначено у державному акті серії Р2 № 403515.

Договори купівлі-продажу від 19 серпня 2023 року № № 3607, 3603, 3611 до матеріалів справи не додані.
02 листопада 2005 року ОСОБА_1 відчужив частину земельної ділянки площею 0,248 га (ділянка № НОМЕР_2 ) за договором купівлі-продажу №11032.

25 березня 2006 року ОСОБА_1 відчужив частину земельної ділянки площею 0,350 га (ділянка № НОМЕР_1 ) за договором купівлі-продажу № 3292.

Із відповіді приватного нотаріуса Макарівського районного нотаріального округу Київської області Ольшевського В. С. від 31 травня 2021 року № 64/01-16 встановлено, що 17 березня 2020 року за реєстровим № 665 посвідчено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_1 продав земельну ділянку площею 0,0650 га, розташовану на АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3222782602:02:001:1477.

Із рішення № РВ-0700750302021 про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру, виданого 17 червня 2021 року державним кадастровим реєстратором відділу у Чечельницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області та Висновку щодо перевірки електронного документа та Рішення № РВ-0502067312021 про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру та Висновок щодо перевірки електронного документа, встановлено, що земельна ділянка, яка належить на праві власності ОСОБА_1 , перетинається із земельними ділянками, кадастрові номери: 3222782602:02:001:0121, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , державний акт серії ЯД №980031 зареєстрований 06 грудня 2007 року (площа співпадає 13,2485%); земельна ділянка 3222782602:02:001:0217, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , державний акт серії ЯГ №316609 зареєстрований 07 грудня 2007 року (площа співпадає 33,8554%); земельна ділянка 3222782602:02:001:0146, яка належить на праві власності ОСОБА_3 , договір купівлі-продажу від 30 березня 2011 року, № 436, державний акт серія ЯЖ № 326749 зареєстрований 13 червня 2008 року (площа співпадає 17,458 %); земельна ділянка 3222782602:02:001:0120, яка належить на праві власності ОСОБА_4 , договір купівлі-продажу від 30 березня 2011 року, № 430, державний акт серія ЯЖ № 326750 зареєстрований 13 червня 2008 року; земельна ділянка 3222782602:02:001:0147, яка належить на праві власності ОСОБА_5 , договір купівлі-продажу від 23 липня 2007 року, № 4045, державний акт серія ЯЖ № 326748 зареєстрований 13 червня 2008 року (площа співпадає 18,9917%); земельна ділянка 3222782602:02:001:0145, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , договір купівлі-продажу від 29 листопада 2006 року, № 13814, державний акт серія ЯЕ № 3996751 зареєстрований 06 грудня 2007 року.

З доданої до матеріалів справи технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), складеної у 2021 році ФОП ОСОБА_6 , встановлено, що громадянин України ОСОБА_1 02 червня 2021 році подав заяву, в якій просив виготовити технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки площею 0,6880 га для ОЖБ, ОПГ, за адресою: АДРЕСА_1 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає:
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Череміна Д. В. не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують. 

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною другою статті 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

У статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно із частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 2 ЗК України до земельних відносин належать відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (частини перша, друга статті 78 ЗК України).

Частиною першою статті 79-1 ЗК України встановлено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

У частині першій статті 153 ЗК України визначено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно із частиною першою статті 193 ЗК України Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому законом (стаття 202 ЗК України).

Згідно зі статтею 20 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості Державного земельного кадастру є офіційними. Внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру є обов`язковим.

Відповідно до статей 11, 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про об`єкти Державного земельного кадастру під час внесення їх до Державного земельного кадастру мають відповідати існуючим характеристикам об`єктів у натурі (на місцевості), визначеним з точністю відповідно до норм та правил, технічних регламентів.

Щодо способу захисту порушених прав, обраного позивачем

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.).

Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.

Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що на земельну ділянку, яка належить ОСОБА_1 , частково накладаються земельні ділянки, власниками яких є  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . 
Позивач під час проведення робіт, спрямованих на оформлення правовстановлюючих документів щодо права власності на земельну ділянку (встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)), з`ясував, що на його земельну ділянку накладаються частини земельних ділянок, які перебуває у власності відповідачів.

За статтею 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. 

Віндикаційний позов є позовом речовим і як такий належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. При цьому відповідно до статті 396 ЦК України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що, у свою чергу, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право (див. пункт 141 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2024 року у справі № 910/2592/19 (провадження № 12-41гс23)).

Згідно зі статтею 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Таким чином, позивачеві належить право на захист від порушень, пов`язаних із володінням земельною ділянкою.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала висновки, відповідно до яких, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) (пункти 63, 74), від 23 листопада 2021 у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) (пункт 146)).

Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.

У справі, яка є предметом касаційного перегляду, позивач, зокрема, просить усунути перешкоди у здійсненні йому права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом її витребування (повернення) у його власність із володіння відповідачів. 

У постанові від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23) Велика Палата Верховного Суду вирішила виключну правову проблему щодо витребування частини земельної ділянки, що накладається. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки: 
«120. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що витребування як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею 0,1259 га, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на смугу відведення залізниці.

122. АТ «Укрзалізниця» має довести, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається на смугу відведення залізниці. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо (див. близькі за змістом висновки у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.03.2018 у справі № 441/123/16).

123. Отже, для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні - тобто така земельна ділянка накладається на смугу відведення залізниці) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

124. Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (статті 102-113 ЦПК України)».

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у пункті 125 постанови від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23) «звертає увагу, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Іншими словами, визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та повернення сторін у попередній стан призведе до того, що Особа 1 буде позбавлена права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку АТ «Укрзалізниця», а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання у власність Особи 1 якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив, зокрема з того, що позивачем не надано належних доказів, підтверджуючих межі накладення земельних ділянок відповідачів на земельну ділянку ОСОБА_1 . При цьому суд апеляційної інстанції вказав, що клопотання про призначення у справі судової земельно-технічної експертизи позивач не заявив ні у суді першої інстанції, ні у суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів погоджується з такими висновками, оскільки для вирішення спору земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні - тобто така земельна ділянка накладається на земельну ділянку позивача) (том 1, а. с. 19) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

При цьому слід звернути увагу на те, що пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) (див., зокрема постанову Верховного Суду у справі від 02 квітня 2026 року у справі № 346/5381/21 (провадження № 61-2856св25).
Суди попередніх інстанцій виконали вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідили і оцінили докази та встановили обставини у справі, правильно застосували норми матеріального права до спірних правовідносин.

Висновки Верховного Суду, на які заявник посилається як на підставу касаційного оскарження, не суперечать висновкам цієї постанови.

Інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 

Таким чином, доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли свого підтвердження. 

Верховний Суд розглянув справу у межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження; підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Череміна Дениса Вадимовича залишити без задоволення.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 09 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк