Справа № 487/2353/26 
Провадження № 2/487/2123/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 року м. Миколаїв
Заводський районний суд міста Миколаєва в складі головуючого судді Сухаревич З.М., розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) цивільну справу за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИВ:
27 березня 2026 року до Заводського районного суду міста Миколаєва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Фінтраст Капітал» (позивач) до ОСОБА_1 (відповідач), в якій позивач просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Фінтраст Капітал» заборгованість за договором № 5387197 від 15.03.2025 в розмірі 20 080,00 грн, судовий збір 2662,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу 10000,00 грн.
Разом з позовною заявою подано клопотання про витребування інформації з АТ КБ «ПриватБанк» щодо банківської картки Профатіла Олександра Миколайовича.
Позовна заява обґрунтована тим, що 15.03.2025 між ТО «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ОСОБА_1 укладено договір № 5387197 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 2000 грн шляхом зарахування на платіжну картку, строком на 360 днів до 10.03.2026 з періодичністю сплати процентів кожні 20 днів та зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. 16.03.2025 року укладено додатковий договір, яким збільшено суму кредиту до 4000,00 грн. 03.04.2025 відповідач не здійснив оплату процентів згідно графіку платежу та не повернув тіло кредиту. 30.10.2025 року ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» на підставі Договору факторингу №30/10/2025 за плату відступило, а ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» набуло право грошової вимоги до Відповідача, загальна сума заборгованості склала 15102 грн., з якої заборгованість з тіла кредиту – 4000 грн, заборгованості за процентами – 8702 грн, штрафні санкції 2000 грн, комісії за надання кредиту 400 грн. Станом на дату укладання Договору факторингу від 30.10.2025 року №30/10/2025, строк дії Договору № 5387197 від 15.03.2025 року не закінчився. А тому, в межах строку дії Договору, укладеного між Первісним кредитором та Відповідачем, ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» у період з 31.10.2025 року по 10.03.2026 року (131 календарних днів) здійснено нарахування процентів за стандартною процентною ставкою, у сумі 4 978,00 грн. Щодо правомірності нарахування та стягнення штрафних санкцій (неустойки, штрафу), представник позивача зазначає, що оскільки Договір № 5387197 про надання коштів на умовах споживчого кредиту укладено 15.03.2025 року, після спливу тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом № 3498-IX (тобто після 24.01.2024 року), вимога Позивача про стягнення штрафних санкцій в сумі 2000 грн є законною та обґрунтованою. Також зазначає, що договором передбачена сплата комісії за надання кредиту у розмірі 400 грн, яку відповідач не сплатив. Всупереч умовам Договору, незважаючи на повідомлення, відповідач, не виконав свого зобов`язання, а також після укладання Договору факторингу та переходу права вимоги до позивача, відповідач не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ані на рахунки ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ», ані на рахунки первісного кредитора, ані на рахунки відповідача. Фактично таким чином, відповідач має заборгованість перед Позивачем за Договором № 5387197 від 15.03.2025 року загальною сумою 20 080,00 грн., яка складається з тіла кредиту – 4000 грн, нарахованих процентів первісним кредитором – 8702 грн, нарахованих процентів ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» за 131 календарних днів – 4 978,00 грн, штрафні санкції 2000 грн, комісії за надання кредиту 400 грн.
02 квітня 2026 року відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, витребувано докази. 
27 квітня 2026 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, сформований в системі «Електронний суд» представником відповідача – адвокатом Бартошук В.О. Відзив мотивований тим, що на час виникнення спірних правовідносин діє пряма імперативна норма п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, відповідно до якої у період дії в Україні воєнного ,надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється, зокрема від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення. За наявності прямої норми закону суд не може застосувати договірне положення про штраф всупереч цьому припису. За таких обставин, представник вважає, що у задоволенні позовної вимоги про стягнення 2 000,00 грн штрафних санкцій слід відмовити повністю. Щодо стягнення комісії, представник відповідача зазначає, що позивач не надав ані доказів фактичного надання відповідачу конкретних додаткових чи супутніх послуг, ані їх переліку, ані підтвердження того, що відповідачеві було надано саме оплачувану окрему послугу, відмінну від самого факту надання кредиту. Навпаки, комісія фактично визначена як ще одна складова оплати за сам кредит, що суперечить підходу Верховного Суду до правомірності таких платежів у сфері споживчого кредитування. Вважає, що заявлена до стягнення комісія у розмірі 400,00 грн не підлягає стягненню, а позов у цій частині також має бути відхилений. Щодо недоведеності розміру заявленої до стягнення заборгованості в частині процентів представник відповідача зазначає, що нарахована позивачем сума це лише арифметика, яка не звільняє від обов`язку довести правову підставу нарахування. Щодо нарахування процентів позивачем, то суд має перевірити відповідність цих нарахувань умовам договору. Вже після звернення до суду представник позивача подавав клопотання про витребування доказів щодо належності банківської картки відповідачу та факту зарахування на неї коштів, що свідчить, що на момент подання позову позивач не мав у своєму розпорядженні всіх ключових доказів, на яких ґрунтуються його вимоги, а отже заявлений до стягнення розмір заборгованості не може вважатися безспірним у повному обсязі. За таких обставин, представник відповідача вважає, що проценти та інші складові заборгованості можуть бути враховані судом лише у межах належно доведеного та перевіреного розміру, а всі суми, правова природа та порядок обчислення яких не підтверджені належними і допустимими доказами, підлягають відхиленню. Щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу, представник відповідача вважає їх завищеними, неспівмірними зі складністю справи, ціною позову та фактичним обсягом необхідної правничої допомоги у цій справі. Заявлений розмір правничої допомоги становить майже половину ціни позову, що свідчить про диспропорцію. Справа є нескладною, розглядається в спрощеному позовному провадженні, предмет спору є типовим для цього позивача, деякі дії або повторюють одна одну, або на майбутнє. Просила зменшити витрати до 1000,00 грн, відмовити у стягненні процентів, штрафних санкцій та комісії.
05 травня 2026 року надійшли пояснення представника позивача, які мотивовані тим, що сторонами договору погоджено всі істотні умови договору, відповідач підписав договір, отримав примірник договору, доступ до електронного кабінету має тільки відповідач. Переказ коштів було здійснено на банківську картку відповідача, яку він особисто вказав, зарахування коштів відбулось через систему iPay.ua на підставі договору. Розрахунок заборгованості здійснено на підставі умов договору, оформлений належним чином. Додатково представник позивача також посилався на рішенням місцевих судів та апеляційних судів. В іншій частині додаткові пояснення аналогічні змісту позову.
13 травня 2026 року надійшла відповідь АТ КБ «ПриватБанк».
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З огляду на положення ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд дійшов такого висновку.
Судом встановлено, що 15 березня 2025 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» за допомогою ІТС Товариства, доступ до якої забезпечується Клієнту через Вебсайт або Мобільний застосунок «Credit7» укладено Договір № 5387197 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до умов якого Товариство надало відповідачу кредит у сумі 2000,00 грн шляхом перерахування на кредитку картку № НОМЕР_1 строком на 360 днів, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплачувати проценти з періодичністю кожні 20 днів за стандартною процентною ставкою 0,95% (пункти 1.2, 1.3, 1.4.1., 2.1. Договору).
Комісія за надання кредиту становить 200 грн (п. 1.4. Договору).
Вказаний договір та додаток № 1 до нього – Таблиця обчислення загальної вартості кредиту, підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповідача 82147.
Також відповідачем підписано паспорт споживчого кредиту.
Отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується у сумі 2000,00 грн 15.03.2025 підтверджується листом ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» від 03.11.2025, відповіддю АТ КБ «ПриватБанк» на виконання вимог ухвали суду.
16 березня 2025 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» за допомогою ІТС Товариства укладено додатковий договір до Договору № 5387197 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 15.03.2025, за умовами якого відповідачу додатково надано 2000,00 грн, у зв`язку з чим загальний розмір кредиту складає 4000,00 грн, комісія за надання кредиту 400,00 грн.
Вказаний договір та додаток № 1 до нього – Таблиця обчислення загальної вартості кредиту, підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповідача 95843.
Отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується у сумі 2000,00 грн 16.03.2025 підтверджується листом ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» від 03.11.2025, відповіддю АТ КБ «ПриватБанк» на виконання вимог ухвали суду.
З розрахунку ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» станом на 30.10.2025 встановлено, що відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, внаслідок чого має заборгованість у сумі 15102 грн., з якої заборгованість з тіла кредиту – 4000,00 грн, заборгованості за процентами – 8702,00 грн, штрафні санкції 2000,00 грн, комісії за надання кредиту 400,00 грн.
30 жовтня 2025 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ Україна» укладено договір факторингу № 30/10/2025, відповідно до якого ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» набуло право вимоги за кредитними договорами, в тому числі за договором № 5387197 укладеним з ОСОБА_1 .
Відповідно до Додатку № 1 до Договору факторингу № 30/10/2025 (Реєстр боржників), заборгованість за договором № 5387197 складає 15102 грн., з якої заборгованість з тіла кредиту – 4000,00 грн, заборгованості за процентами – 8702,00 грн, штрафні санкції 2000,00 грн, комісії за надання кредиту 400,00 грн.
За наданим позивачем розрахунком заборгованості за кредитним договором № 5387197, позивачем нараховані проценти за користування кредитом до 10.03.2026 у сумі 4978,00 грн.
Таким чином, загальний розмір заборгованості за вказаним договором складає 20 080,00 грн., яка складається з тіла кредиту – 4000 грн, нарахованих процентів первісним кредитором – 8702 грн, нарахованих процентів ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» за 131 календарних днів – 4 978,00 грн, штрафні санкції 2000 грн, комісії за надання кредиту 400 грн.
Вирішуючи даний спір суд виходить з наступного правового регулювання.
Згідно з статтею 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Параграф 1 ЦК України регулює правовідносини щодо надання позики.
Відповідно до ч. 2 статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до частини 1 стаття 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Статтею 526 ЦК України презюмується, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статі 611 ЦК України).
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Тобто, відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).
Статтями 514, 516 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.
Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 року у справі №6-979цс15 «… боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. Неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі».
Як вбачається з матеріалів справи вказаний вище договір укладено в електронній формі, підписано електронним підписом, що відповідає умовам ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» та свідчить про належне укладення вказаного договору шляхом проставляння електронного підпису сторін.
В цьому Договорі визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, строк повернення коштів, розмір процентів, умови кредитування, наслідки невиконання умов договору. З викладеними у договорі умовами відповідач погодився, підтвердивши це своїм підписом.
Отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується у загальній сумі 4000,00 грн підтверджується листом ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» від 03.11.2025, відповіддю АТ КБ «ПриватБанк» на виконання вимог ухвали суду.
З досліджених та перелічених вище доказів вбачається, що в матеріалах справи містяться докази відступлення прав вимог за вказаним договором до позивача ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ».
Всупереч умовам кредитного договору відповідач не виконав свого зобов`язання, що підтверджується розрахунком заборгованості та не спростовано відповідачем.
За таких обставин, позивачем доведено на підставі належних доказів волевиявлення сторін на укладення правочину, виконання кредитором своїх обов`язків за цим договором, а саме надання грошових коштів відповідачу в розмірі та на умовах, встановлених договором та невиконання відповідачем умов вищевказаного договору, у зв`язку із чим і виникла заборгованість.
Також встановлено, що позивач набув право вимоги за цим договором.
Водночас суд не погоджується з сумою заборгованості, виходячи з такого.
Позивачем доведено на підставі належних та допустимих доказів заборгованість за основним зобов`язанням у сумі 4000,00 грн та процентами за користування кредитом у загальній сумі 13 680,00 грн, які відповідають умовам договору.
Відповідач, заперечуючи правомірність нарахування процентів доказів на спростування цієї заборгованості, доказів відсутності цієї заборгованості та/або власного розрахунку не надав, а обмежився лише оцінкою доказів наданих позивачем.
Слід зазначити, що обов`язок доказування власної правової позиції у справі не може полягати лише у спростуванні протилежною стороною доводів іншої сторони, а насамперед полягає у доведенні стороною власної правової позиції. 
У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. 
Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц).
У цій справі сукупність досліджених доказів свідчить про доведеність позивачем наявності у відповідача заборгованості перед позивачем за основним зобов`язанням у сумі 4000,00 грн та процентами за користування кредитом у загальній сумі 13 680,00 грн, тому суд задовольняє позовні вимоги в цій частині.
Щодо стягнення штрафу, суд вважає слушними доводи представника відповідача про відсутність підстав для його стягнення, виходячи з такого. 
Відповідно до п. 18 ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Дійсно, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року №3498-ІХ було внесено зміни до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» та виключено пункт 6-1, що передбачав звільнення споживача від відповідальності перед кредитодавцем за прострочення виконання зобов`язання за договором про споживчий кредит, а саме: від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором у разі такого прострочення у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк з дня його припинення або скасування.
Однак, на час розгляду справи положення Прикінцевих та перехідних положень ЦК України є чинними.
Відповідно до ст. 4 ЦК України, основу цивільного законодавства України становить Конституція України; основним актом цивільного законодавства є Цивільний кодекс України; актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що якщо Цивільний кодекс України та інший нормативно-правовий акт, який має юридичну силу закону України, містять однопредметні приписи різного змісту, то пріоритетними є приписи Цивільного кодексу України (постанови від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 17), від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17 (пункт 78), від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (пункт 69)).
За таких обставин, незважаючи на виключення відповідної норми із ЗУ «Про споживче кредитування» Законом № 3498-ІХ, пріоритет мають положення ЦК України як основного акта цивільного законодавства. 
Враховуючи наведене, відповідно до п. 18 ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ ЦК України, оскільки з 24.02.2022 на території України діє воєнний стан, ОСОБА_1 звільняється від обов`язку сплатити штраф за прострочення виконання грошового зобов`язання.
За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу у сумі 2 000,00 грн.
Щодо стягнення комісії за надання кредиту.
Відповідно до розділу «ТЕРМІНИ, ВИЗНАЧЕННЯ ТА ПОНЯТТЯ, ЩО ВЖИВАЮТЬСЯ В ДОГОВОРІ» Договору № 5387197 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, Комісія за надання кредиту (або Комісія) – грошові кошти, які Клієнт зобов`язується сплатити Товариству в розмірі та в порядку, передбаченому Договором (якщо Комісія передбачена Договором), в якості однієї зі складових оплати (перша складова) за надання та користування кредитом відповідно до умов даного Договору. Якщо після укладення Договору Сторонами буде укладено додаткові договори/угоди до цього Договору про збільшення суми кредиту (надання Клієнту додаткової суми кредиту), то такі додаткові договори/угоди можуть також передбачати додаткове нарахування Комісії за надання кредиту на додаткову суму кредиту. Якщо Договором/додатковими договорами (угодами) до Договору передбачено, що Комісія становить 0 (нуль) гривень або 0 (нуль) %, то це означає, що Комісія відсутня (Комісія не передбачена Договором) та не сплачується Клієнтом.
Згідно із частинами першою - третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері визначає Закон України «Про споживче кредитування», який набув чинності 10 червня 2017 року.
Окрім цього, відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів регулює Закон України «Про захист прав споживачів, відповідно до ст. 11 якого цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".
Положення частин 1, 2, 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
Відповідно до вказаних положень, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію.
Водночас, Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит.
Згідно з частиною 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19.
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Аналогічні висновки містяться у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 листопада 2023 року по справі №204/224/21. 
Отже, якщо у договорі про споживчий кредит не зазначено конкретний перелік додаткових та супутніх послуг, які надаються споживачу, і кредитодавець не довів надання таких послуг, то умова договору про сплату комісії за обслуговування кредиту є нікчемною.
У договорі № 5387197 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відсутній вичерпний переліку послуг, які надає Товариство та за які передбачена сплата комісії за надання та користування кредитом, що створює презумпцію того, що під цією «безіменною» комісією прихована плата за ті самі послуги, які кредитор зобов`язаний надавати безоплатно згідно із Законом.
За таких обставин, положення договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати комісію є нікчемними відповідно до частин 1 та 2 статті 11, частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». 
У зв`язку з цим відсутні підстави стягувати заборгованість по комісіям у сумі 400 грн, тому суд відмовляє у задоволені цих вимог.
Підсумовуючи викладене, позов слід задовольнити частково, а саме стягнути з відповідачка заборгованість за Договором № 5387197 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 15.03.2025 у сумі 17 680,00 грн, яка складається з: тіла кредиту – 4000 грн, нарахованих процентів 13 680,00 грн.
В іншій частині позовних вимог суд відмовляє.
Розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до матеріалів справи, позивачем при поданні позову сплачено судовий збір у розмірі 2 662,40 грн.
Оскільки позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог (88%), а саме 2 342,91 грн.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу, представником позивача надані належні докази на підтвердження понесення відповідачем витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. 
Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ст.141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
Верховний Суд акцентує, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17).
Отже, при визначенні суми відшкодування, суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
З огляду на наведене, оскільки справа є малозначною, предмет спору у цій справі не є складним та не потребував вивчення великого обсягу фактичних даних, а обсяг і складність складених процесуальних документів є незначним, підготовка цієї справи до розгляду у суді не вимагала значного обсягу юридичної та технічної роботи та не вплинула на результат розгляду справи, оскільки судова практика у даній категорії справи є сталою, а пояснення представника позивача на відзив майже повністю дублюють зміст позовної заяви, суд вважає, що заявлений до відшкодування розмір судових витрат не відповідає критерію їх пропорційності та розумності та є завищеним, а тому задовольняє зменшує розмір цих витрат до 6 000,00 грн.
За таких обставин, оскільки позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог (88%), а саме 5 280,00 грн (6000х88/100).
Керуючись ст. ст. 6, 7, 10, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позов ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» заборгованість за Договором № 5387197 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 15.03.2025 у сумі 17 680,00 грн., яка складається з тіла кредиту – 4000 грн, нарахованих процентів 13 680,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ» витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 342,91 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 5 280,00 грн.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ», місцезнаходження: 03045, м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська, буд. 27, приміщення 2, ЄДРПОУ: 44559822.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Повне судове рішення складено 29 червня 2026 року.

Суддя:   З.М. Сухаревич