Справа № 369/16535/25
Провадження № 2/369/6126/26
РІШЕННЯ
Іменем України

26.06.2026 року        м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді Янченка А.В.,
при секретарі судового засідання Лисяк К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу № 369/16535/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини, -
ВСТАНОВИВ:

У вересні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи — Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 02 червня 2017 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано відділом записів актів цивільного стану Ленінського району м. Єкатеринбурга Свердловської області російської федерації, актовий запис № 754, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .
У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син — ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 11 січня 2020 року Подільським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис 107.
Після народження дитини відповідач певний час проживав разом із сім`єю в місті Києві, однак з 2024 року сторони фактично припинили шлюбні відносини: спільного господарства не ведуть, проживають окремо, сімейні відносини не підтримують. відповідач проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач зазначає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливими з огляду на відсутність взаєморозуміння, різні погляди на життя та фактичне припинення сімейних відносин. Шлюб існує лише формально.
З моменту припинення спільного проживання малолітня дитина постійно проживає разом із матір`ю — ОСОБА_1 позивачем у справі за адресою: АДРЕСА_2 . 
Позивач ОСОБА_1 , зазначає, що дитина перебуває на її повному утриманні. Вона самостійно забезпечує належні умови для проживання, виховання, розвитку та медичного догляду за дитиною.
Позивач є фізичною особою-підприємцем, має стабільний дохід, що підтверджується відповідними податковими документами. Шкідливих звичок не має, до кримінальної відповідальності не притягувалася, що підтверджується витягом про несудимість. Стан здоров`я дозволяє їй належним чином виконувати батьківські обов`язки.
За таких обставин позивач просила суд розірвати шлюб між нею ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладений 02 червня 2017 року та визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю — ОСОБА_1 .
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 січня 2026 року у справі було відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі та розпочато підготовче провадження.
З метою всебічного, повного та об`єктивного розгляду справи, судом витребувано у Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації (01030. м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, буд. 26/4) висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю — ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 подав до суду письмове клопотання про визнання позовних вимог у повному обсязі. Зазначене клопотання подано 20 квітня 2026 року, в якому відповідач повідомив про відсутність заперечень проти розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини разом із матір`ю.
Крім того, 21 квітня 2026 року до суду надійшло клопотання представника відповідача, яким також підтверджено визнання позовних вимог у повному обсязі, та подано заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі.
До суду надійшло клопотання представника позивача про підтримання позовних вимог у повному обсязі та розгляд справи за відсутності позивача та її представника. У клопотанні представник позивача просила позов задовольнити у повному обсязі
Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явився.
Відповідно до ч. 3 ст. 211 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.
Відповідно до ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
До суду від представника третьої особи надійшло клопотання про долучення доказів, відповідно до якого до матеріалів справи подано висновок щодо доцільності проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю — ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Судом отримано висновок органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом із матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .
Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.
Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У відповідності до ч. 5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до постанови Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 30.09.2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній доказів.
Суд, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні в матеріалах справи докази, встановив наступне.
02 червня 2017 року відділом РАЦС Ленінського району м. Єкатеринбурга Свердловської області Російської Федерації, зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 , громадянкою України, та ОСОБА_2 , громадянином Російської Федерації, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 , актовий запис про шлюб №754, копія якого міститься у матеріалах справи.
В шлюбі народився син — ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 11 січня 2020 року видане Подільським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис про народження № 107, копія якого міститься у матеріалах справи.
Спільне подружнє життя у сторін не склалося, оскільки різні характери та погляди на сімейне життя призвели до розпаду сім`ї. Між ними повністю відсутнє взаєморозуміння, подружні відносини фактично припинені, спільне життя не ведеться.
Судом встановлено, що сторони не підтримують подружні стосунки, не бажають надалі підтримувати шлюбні відносини і зберегти шлюб, доказів іншого суду не надано.
Сторони проживають окремо, шлюб носить формальний характер, спір про поділ спільно набутого майна між сторонами наразі відсутній.
Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України: кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право», особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.
Згідно ст. 17 Закону України «Про міжнародне приватне право», виникнення і припинення цивільної правоздатності фізичної особи визначається її особистим законом. Іноземці та особи без громадянства мають цивільну правоздатність в Україні нарівні з громадянами України, крім випадків, передбачених законом або міжнародними договорами України.
Згідно ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу.
Згідно ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право», правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 Закону України «Про міжнародне приватне право». Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним.
Згідно статті 63 Закону України «Про міжнародне приватне право», припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.
Отже, правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються наступними нормами права України.
Шлюб між позивачем і відповідачем розривається вперше.
Відповідно до ст. 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану і який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 55 Сімейного кодексу України: дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги; дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній.
Згідно ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 Сімейного кодексу України. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. 
Відповідно до ст. 112Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Таким чином, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що відповідно до ст. 112Сімейного кодексу України є підставою для розірвання шлюбу.
Підстав для надання сторонам строку для примирення суд не вбачає.
З огляду на встановлені обставини, розлад у сім`ї має стійкий характер, сім`я фактично розпалася, у зв`язку з чим позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини, суд прийшов до наступного.
Як зазначено у ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Згідно з положенням ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини.
Відповідно до ст. ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно ст. 150 СК України, обов`язками батьків є піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя.
Як вбачається зі змісту ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до приписів абзацу 2,3 ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно зі ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради від 27.02.91, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини.
У п.1 ст.9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до ч.2 ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків з ким проживає дитина не має права перешкоджати тому з батьків хто проживає окремо спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Згідно ч. 2 ст. 159 Сімейного кодексу України, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення кожного з батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст.142Сімейного кодексу України), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» зазначено, що права дитини мають перевагу над правами батьків.
Європейський суд з прав людини 11.07.2017 року у справі «М.С. проти України» виніс рішення де визначив «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.
При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків, за вирішенням питання про визначення місця проживання дитини.
Відповідно до ч. 1 ст.161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Згідно п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Верховний Суд у постанові від 30.03.2021 р. по справі № 542/1428/18 зазначив, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Крім цього, принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної асамблеї ООН 20.11.1959 року, передбачено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері кохання та морального і матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір`ю.
У Постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».
За загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу (Постанова ВС справа № 200/952/18) від 15.01.2020 року.
Крім того, суд звертає увагу обох сторін на те, що для гармонійного та повноцінного розвитку дітей участь обох батьків у їх вихованні є важливою, та, останнім, як батькам, в свою чергу, слід налагодити відносини між собою з метою досягнення належного спільного виховання спільних дітей.
Так, судом встановлено, що малолітня дитина сторін протягом останнього року проживає разом із позивачем у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . На підтвердження міститься договір оренди. У помешканні створені належні та безпечні умови для проживання, виховання та розвитку дитини, надано фото квартири на підтвердження. 
Згідно з наявною у матеріалах справи податковою декларацією платника єдиного податку фізичної особи-підприємця вбачається, що позивач є самозайнятою особою, займається підприємницькою діяльністю та має високий рівень доходів, необхідний для повноцінного утримання, забезпечення та виховання потреб малолітньої дитини. Шкідливих звичок не має, спиртними напоями та наркотичними речовинами не зловживає, до кримінальної відповідальності не притягувалась, витяг про несудимість наявний у справі, стан здоров`я дозволяє здійснювати належне виховання та утримання сина.
Судом отримано та досліджено висновок органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю — ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до висновку органу опіки та піклування, проживання малолітньої дитини разом із матір`ю є доцільним та таким, що відповідає її найкращим інтересам, з огляду на що суд дійшов висновку, що визначення місця проживання дитини разом із позивачем відповідає інтересам дитини.
Суд вважає за можливе вирішити спір за наявними у справі доказами, яких достатньо для вирішення справи по суті, та дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо визначення місця проживання малолітньої дитини разом із матір`ю.
З урахуванням встановлених обставин справи, досліджених доказів та висновку органу опіки та піклування, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 3, 7, 8, 141, 150, 155, 157, 160, 161 Сімейного кодексу України, ст.ст. 4, 12, 13, 81, 206, 211, 247, 263–265, 268 ЦПК України, суд —
УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини — задовольнити.
Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладений 02 червня .2017 року, зареєстрований відділом записів актів цивільного стану Ленінського району міста Єкатеринбурга Свердловської області, російської федерації, актовий запис №754. 
Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_3 від 11 січня 2020 року, актовий запис №107, виданий Подільським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)), разом із матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено: 26.06.2026 року.

Суддя         А.В. Янченко