У х в а л а
Іменем України
22 червня 2026 року
м. Київ
Справа № 357/7143/23
Провадження № 61-3210ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 (далі - скаржник), інтереси якого представляє адвокат Козачков Віталій Леонідович (далі - адвокат), 
на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 5 лютого 2026 року
у справі за позовом ОСОБА_2 (далі - колишня дружина) до скаржника про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом скаржника до колишньої дружини про визнання майна особистою приватною власністю та
в с т а н о в и в :
1. У червні 2023 року колишня дружина звернулась до суду з позовом, у якому з урахуванням заяви про зміну предмета позову просила у порядку поділу спільного майна подружжя: (1) визнати за відповідачем право власності на 1/2 частки у праві власності на нежитлову будівлю літ. «С» (АБК № 4) загальною площею 8 448,8 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності - 29246876, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 88845932103 (далі - нежитлова будівля); (2) визнати за позивачкою право власності на 1/2 частки у праві власності на нежитлову будівлю. Обґрунтувала вимоги так:
- із 26 серпня 2005 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі;
- у шлюбі за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 4 грудня 2018 року на ім`я скаржника придбана нежитлова будівля. За змістом пункту 4.3 цього договору він уклав його за згодою колишньої дружини. Того ж дня за договором іпотеки від 4 грудня 2018 року скаржник передав в іпотеку нежитлову будівлю. За змістом пункту 9.15 договору іпотеки на його укладення колишня дружина надала згоду, підписавши відповідну заяву;
- 30 жовтня 2020 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області ухвалив рішення у справі № 357/8760/20 про розірвання шлюбу сторін, яке набрало законної сили 1 грудня 2020 року;
- 10 січня 2023 року скаржник відмовив у пропозиції колишньої дружини про поділ їхнього спільного майна, а саме нежитлової будівлі, стверджуючи, що вона є його особистою власністю. 
2. У березні 2025 року скаржник звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому з урахуванням заяви про зміну позовних вимог просив:
(1) визнати за ним право особистої власності на транспортний засіб «TOYOTA PRADO» 2007 року випуску (далі - автомобіль «Toyota Prado»); 
(2) визнати за колишньою дружиною право особистої власності на транспортний засіб «Toyota C-HR» 2017 року випуску (далі - автомобіль «Toyota C-HR»); 
(3) визнати за скаржником право особистої власності на нежитлову будівлю. 
Зустрічний позов обґрунтував так:
- сторони були у зареєстрованому шлюбі до набрання законної сили рішенням суду у справі № 357/8760/20. Проте фактично припинили шлюбні відносини наприкінці 2017 року;
- до фактичного припинення шлюбних відносин подружжя набуло у спільну сумісну власність автомобілі «Toyota Prado» і «Toyota C-HR»;
- 4 грудня 2018 року після фактичного припинення шлюбних відносин скаржник за особисті кошти набув право власності на нежитлову будівлю. Згідно з пунктом 2.1 договору купівлі-продажу її продаж вчинений за 5 200 000,00 грн, у тому числі 20 % ПДВ - 866 666,67 грн, які покупець (скаржник) мав оплатити на поточний рахунок продавця до 5 грудня 2018 року (пункт 2.2 договору). 
- 4 грудня 2018 року скаржник оплатив 5 200 000,00 грн вартості нежитлової будівлі за рахунок кредиту, отриманого у Публічному акціонерному товаристві Акціонерно-комерційному банку «Львів» (далі - банк) згідно з генеральним договором від 27 листопада 2018 року (кредитним договором) № 246/В/2018. Кредит він погашав за рахунок особистих коштів, а договір купівлі-продажу уклав не в інтересах сім`ї, а у власних інтересах, виключно в особистих цілях - задля задоволення потреб фінансово-господарської діяльності скаржника як фізичної особи-підприємця (далі - ФОП);
- нежитлову будівлю скаржник використовує з першого дня набуття права власності на неї у господарській діяльності, тобто у власних інтересах, а не на потреби сім`ї. Тому вона є особистою приватною власністю скаржника.
3. 18 вересня 2025 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області ухвалив рішення, згідно з яким: (1) задовольнив первісний позов; (2) зустрічний позов скаржника задовольнив частково: визнав за скаржником право особистої власності на автомобіль «Toyota Prado»; визнав за колишньою дружиною право особистої власності на автомобіль «Toyota C-HR»; відмовив у задоволенні іншої частини зустрічного позову. Мотивував так:
- нежитлову будівлю скаржник придбав у шлюбі з колишньою дружиною та використовує це майно як ФОП для підприємницької діяльності;
- немає відомостей про те, що нежитлову будівлю скаржник передав у власність юридичної особи; майно ФОП, яке він використовує для господарської діяльності, є спільним майном подружжя, якщо воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Використання одним із подружжя такого майна для здійснення підприємницької діяльності суд може врахувати, обираючи спосіб його поділу, або ж може стягнути вартість цього майна;
- скаржник не спростував належними доказами презумпції спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте у шлюбі. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Презумпція спільності права власності подружжя не це майно не може бути спростована поясненнями свідків;
- колишня дружина надала 4 грудня 2018 року згоду скаржникові на придбання нежитлової будівлі. У заяві підтвердила, що гроші на це придбання є спільною сумісною власністю сторін. Заявила, що такий правочин відповідає інтересам сім`ї;
- письмова згода колишньої дружини на укладення скаржником під час перебування у зареєстрованому шлюбі договору купівлі-продажу нежитлової будівлі означає домовленість подружжя відповідно до статті 369 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) на придбання майна у спільну сумісну власність і підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.Тому не заслуговують на увагу доводи скаржника про визнання за ним права особистої власності на нежитлову будівлю через погашення ним кредиту ФОП;
- до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовна загальна позовна давність. Шлюб сторін розірваний за рішенням суду, яке набрало законної сили 1 грудня 2020 року. Тому, звернувшись до суду з позовом щодо нежитлової будівлі у червні 2023 року, скаржниця не пропустила позовну давність.
4. 5 лютого 2026 року Київський апеляційний суд ухвалив постанову (повний текст склав 10 лютого 2026 року), згідно з яким залишив без змін рішення суду першої інстанції. Мотивував аналогічно до попереднього.
5. 11 березня 2025 року адвокат в інтересах скаржника сформував у системі «Електронний суд» касаційну скаргу (вх. № 7597/0/220-25 від 12 березня 2025 року). Просив скасувати зазначені судові рішення у частині задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного й ухвалити нове - відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов в частині визнання за скаржником права особистої власності на нежитлову будівлю. Обґрунтував так:
- принцип змагальності не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину слід доказувати так, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги вагоміших доказів, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 4 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17).
- суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, формально підійшов до дослідження доказів, не надав належної, повної й обґрунтованої оцінки обставинам справи та наявним у справі доказам, які беззаперечно підтверджують позовні вимоги;
- суди попередніх інстанцій не врахували показання свідків, які підтверджують, що сторони припинили шлюбно-сімейні відносини наприкінці 2017 року;
- помилковими та такими, що не відповідають обставинам справи, є висновки судів попередніх інстанцій про наявність згоди колишньої дружини на укладення договорів купівлі-продажу й іпотеки, домовленості подружжя щодо придбання нежитлової будівлі, а також про її набуття у спільну сумісну власність подружжя. На момент укладення спірних договорів шлюбні відносини скаржника з його дружиною фактично були припинені (сторони проживали окремо, не мали спільного бюджету, не вели спільного господарства, не здійснювали спільно прав і обов`язків подружжя). Зазначене майно було придбане не за спільні кошти подружжя, а за кредитні кошти, які скаржник отримав і надалі самостійно погашав;
- суди безпідставно визнали це нерухоме майно спільною сумісною власністю. Факт його придбання у шлюбі не є достатньою підставою для такого висновку. З огляду на це суди обох інстанцій застосували норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц;
- вирішуючи питання про правовий режим майна подружжя слід з`ясувати як підстави та час набуття майна, так і обставини, які засвідчують окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 лютого 2022 року у справі № 504/1126/19).
6. Верховний Суд вважає, що підстав для відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою скаржника немає.
6.1. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
6.2. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Сімейного кодексу України; далі - СК України).
6.3. Стаття 60 СК України передбачає спростовну презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке вони набули у період шлюбу. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування цієї презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див. mutatis mutandis постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 травня 2022 року у справі № 330/1079/20, від 4 лютого 2026 року у справі № 489/2488/22, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2026 року у справі № 496/3604/22, від 11 лютого 2026 року у справі № 522/96/24, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц,від 21 січня 2026 року у справі № 523/1562/18).
6.4. Презумпцію спільності права власності подружжя не майно не можна спростувати показаннями свідків (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 вересня 2024 року у справі № 523/6344/21).
6.5. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
6.6. Закон встановив презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке вони набули у шлюбі. Цю презумпцію можна спростувати. Один із подружжя може оспорити поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19).
6.7. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина третя статті 61 СК України).
6.8. Положення частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього кодексу (див. mutatis mutandis постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2026 року у справі № 496/3604/22, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 січня 2026 року у справі № 523/1562/18).
6.9. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом (абзац перший частини другої статті 369 ЦК України).
6.10. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша та четверта статті 65 СК України).
6.11. Згода дружини, чоловіка на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у спільну сумісну власність. У випадку набуття подружжям майна у спільну сумісну власність відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві такої власності. Саме цим обумовлена необхідність згоди іншого подружжя на набуття одним із них майна у спільну сумісну власність. 
Наявність зафіксованої у договорі купівлі-продажу майна письмової згоди одного з подружжя на укладення цього договору іншим із подружжя засвідчує придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність. Інакше кажучи, згода іншого з подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. 
Якщо один із подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна у спільну сумісну власність, і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу, укладеним іншим із подружжя, то суд не може підміняти своїм рішенням домовленість подружжя про набуття майна у спільну сумісну власність (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 3 червня 2024 року у справі № 712/3590/20).
6.12. Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Майно у цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 1 квітня 2020 року у справі № 462/518/18).
6.13. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
6.14. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення (частина друга статті 372 ЦК України).
6.15. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
6.16. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).
6.17. Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 27)).
6.18. Майно ФОП, яке використовується для господарської діяльності ФОП, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте у шлюбі, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності суд може врахувати, обираючи спосіб поділу цього майна (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року у справі № 734/2887/17).
6.19. За заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно (частина перша статті 119 СК України).
6.20. У разі встановлення режиму окремого проживання майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі (пункт 1 частини другої статті 120 СК України).
6.21. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин (частина шоста статті 57 СК України).
6.22. Під час вирішення питання про правовий режим майна подружжя слід з`ясувати як підстави та час його набуття, так і обставини, які підтверджують окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу. Положення частини шостої статті57 СК Українистосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України. Інакше кажучи, СК України розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій статті 57 СК України. 
На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. У разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 лютого 2022 року у справі № 504/1126/19).
6.23. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша, третя та четверта статті 12 ЦПК України).
6.24. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
6.25. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
6.26. Суди першої й апеляційної інстанцій встановили такі обставини:
- із 26 серпня 2005 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який суд розірвав 30 жовтня 2020 року. Відповідне судове рішення у справі № 357/8760/20 набрало законної сили 1 грудня 2020 року. У тому рішенні час припинення шлюбних відносин не встановлений. Суд зазначив, що сторони протягом тривалого часу сімейно-шлюбні стосунки не підтримують і не ведуть спільне господарство;
- 27 листопада 2018 року скаржник як ФОП уклав із банком генеральний договір № 246/в/2018. Згідно з цим договором банк кредитував позичальника;
- 4 грудня 2018 року скаржник за згодою його дружини придбав у Товариства з обмеженою відповідальністю «Солум» нежитлову будівлю (див. пункт 4.3). Таку згоду вона висловила письмово у формі заяви. Справжність підпису на останній того ж дня засвідчила нотаріально приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Липовенко Л. М. за реєстровим № 497. 
У цій заяві колишня дружина зазначила, що гроші, які будуть витрачені на купівлю нежитлової будівлі, є спільною сумісною власністю скаржника та колишньої дружини як такі, які набуті у власність у період їхнього перебування у зареєстрованому шлюбі; з діями чоловіка, які відповідають інтересам сім`ї, вона повністю згодна та не заперечує проти укладання договору, який скаржник укладає в інтересах подружжя; таке укладення відповідає їхньому спільному волевиявленню; ціну та будь-які інші умови договору скаржник може визначати самостійно на власний розсуд;
- 4 грудня 2018 року банк уклав зі скаржником договір іпотеки для забезпечення вимог банку за генеральним договором від 27 листопада 2018 року № 246/в/2018. Предметом іпотеки була нежитлова будівля. Тоді ж колишня дружина письмово у формі заяви надала згоду скаржнику на укладання вказаного договору. Справжність підпису на заяві засвідчила вказана нотаріус за реєстровим № 1039.
6.27. Твердження скаржника про те, що лише факт набуття майна під час шлюбу не є безумовною підставою для визнання цього майна спільною сумісною власністю, не має вирішального значення у цій справі. Сторона, яка заперечує такий режим майна, має довести набуття його за особисті кошти або за обставин, які виключають застосування презумпції спільності. 
6.28. Суди попередніх інстанцій не обмежилися формальним посиланням на час набуття нежитлової будівлі, а оцінили сукупність доказів: договір купівлі-продажу цього майна, заяву-згоду колишньої дружини на його придбання, її заяву-згоду на укладення договору іпотеки, кредитні документи, пояснення сторін, показання свідків тощо. Суди встановили не лише факт придбання нежитлової будівлі під час зареєстрованого шлюбу, але й наявність письмової нотаріально посвідченої згоди колишньої дружини на придбання цього майна. За змістом заяви кошти, за які воно придбається, є спільною сумісною власністю подружжя, договір укладається в інтересах подружжя та відповідає їхньому спільному волевиявленню. Така заява була адресована не лише скаржнику, але й іншій стороні договору та нотаріусу, була сприйнята під час укладення договору купівлі-продажу, а тому зумовила юридичні наслідки, на які обґрунтовано покладалися сторони правочину.
6.29. Доводи скаржника про те, що суди неправильно врахували згоду колишньої дружини, фактично зводяться до необхідності переоцінки цього письмового доказу, яка не охоплюється компетенцією Верховного Суду згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України. 
6.30. Необґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що нежитлова будівля є особистою приватною власністю скаржника, придбаною ним за кредитні кошти, які він отримав як ФОП. Скаржник не довів, що кредитні кошти або кошти, спрямовані на погашення кредиту, були його особистою приватною власністю у розумінні статті 57 СК України. Залучення кредитних коштів одним із подружжя не змінює правовий режим придбаного за них майна як набутого у спільну сумісну власність під час шлюбу. Колишня дружина надала вищевказану заяву-згоду з визнанням придбання нежитлової будівлі в інтересах подружжя згідно з їхнім спільним волевиявленням за кошти, що є спільною сумісною власністю подружжя, тобто не за особисті кошти скаржника. Тобто аргумент скаржника про кредитне фінансування придбання нежитлової будівлі не спростовує презумпцію спільності, а лише пояснює механізм оплати вартості відповідного майна.
6.31. Доводи про використання нежитлової будівлі у підприємницькій діяльності скаржника також не є підставою для визнання цього об`єкта особистою приватною власністю. ФОП не є іншим, ніж фізична особа, суб`єктом права власності. Майно, яке фізична особа набула під час шлюбу та використовує у підприємницькій діяльності, не змінює режим спільної сумісної власності подружжя, якщо той, хто займається такою діяльністю, не довів, що набув його за особисті кошти або за обставин, які виключають застосування презумпції спільності. Інакше кажучи, використання одним із подружжя спільного майна у підприємницькій діяльності може мати значення для способу поділу майна, але не змінює правовий режим майна з об`єкта спільної сумісної власності подружжя на об`єкт особистої приватної власності одного з подружжя.
6.32. Доводи скаржника про те, що фактичне припинення шлюбних відносин сторін наприкінці 2017 року виключає застосування до спірного майна правового режиму спільної сумісної власності подружжя, є необґрунтованими. Відповідний аргумент суперечить поведінці скаржника під час укладення у перо шлюбу договору купівлі-продажу та договору іпотеки за згодою колишньої дружини. Після виникнення спору скаржник почав стверджувати про фактичне припинення шлюбних відносин до придбання нежитлової будівлі. Таку його поведінку обґрунтовано оцінили суди попередніх інстанцій із урахуванням принципів добросовісності та заборони суперечливої поведінки.
6.33. Крім того, СК України розрізняє фактичне окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин (частина шоста статті 57 СК України) та встановлений судом режим окремого проживання подружжя у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно(частина перша статті 119 СК України). Скаржник не стверджував, що суд коли-небудь установив режим окремого проживання подружжя, а фактичне припинення шлюбних відносин наприкінці 2017 року за встановлених судами попередніх інстанцій обставин не довів. 
6.34. У рішенні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2020 року у справі № 357/8760/20 про розірвання шлюбу фактичне припинення шлюбних відносин не встановлене. Зазначення у цьому рішенні про те, що сторони певний час не підтримували сімейно-шлюбні стосунки і не вели спільне господарство не підтверджує припинення таких відносин на день придбання нежитлової будівлі.
6.35. Аргументи касаційної скарги про формальний підхід судів попередніх інстанцій до оцінки доказів не підтверджує зміст оскаржених судових рішень. Суди встановили обставини, які входять до предмета доказування: час і підставу набуття майна, джерело фінансування, волевиявлення кожного з подружжя щодо такого набуття, використання майна у підприємницькій діяльності скаржника, зміст рішення про розірвання шлюбу, наявність або відсутність доказів порушення права колишньої дружини на звернення до суду тощо.
6.36. Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи скаржника щодо незастосування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду:
(1) у справі № 546/912/16-ц позивачка звернулася до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ. Верховний Суд у постанові від 20 січня 2020 року зазначив, що суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав безпідставними вимоги позивачки щодо визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання за позивачкою права власності на 1/2 частини житлового будинку і земельної ділянки; вона не надала належних і допустимих доказів того, що спірне майно сторони набули внаслідок їхньої спільної праці, або доказів укладення ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності;
(2) у справі № 711/2302/18 суди встановили, що спірну квартиру позивач набув у власність до набрання чинності СК України внаслідок приватизації, міни, купівлі-продажу належної йому нерухомості за рахунок його особистих коштів, а не створення спільними зусиллями чи спільною працею сторін;
(3) у справах № 910/18036/17, № 917/1307/18, № 902/761/18, № 917/2101/17 Верховний Суд зазначив, зокрема, про те, що принцип змагальності покладає тягар доказування на сторони та не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує; таку обставину слід доказувати так, щоб висновок про її існування з урахуванням поданих доказів видавався вірогіднішим, ніж протилежний.
З огляду на вказане за змістом оскаржених судових рішень висновки судів у цій справі не суперечать висновкам Верховного Суду стосовно застосування норм СК України у тих справах, на які звернув увагу скаржник.
6.37. Таким чином, аргументи касаційної скарги здебільшого зводяться до незгоди скаржника з установленими судами обставинами справи й оцінкою доказів, що з огляду на вимогу частини першої статті 400 ЦПК України не охоплюється компетенцією Верховного Суду. Скаржник не навів тих доводів, які би підтвердили, що суди попередніх інстанцій застосували норми матеріального права без урахування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах або допустили такі порушення норм процесуального права, які вплинули на правильність вирішення справи.
6.38. Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
6.39. Верховний Суд уже викладав у постановах висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах. За змістом оскаржених судових рішень і з огляду на аргументи касаційної скарги суди першої й апеляційної інстанцій розглянули справу відповідно до таких висновків. Оскаржені судові рішення за встановлених у цій справі обставин і доводів скаржника висновкам Верховного Суду не суперечать. Тому таку касаційну скаргу слід визнати необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження.
Керуючись статтями 260, 261, 394 ЦПК України, Верховний Суд
п о с т а н о в и в :
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 5 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та за зустріним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю подружжя.
2. Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали надіслати особі, яка подала цю скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Судді 		Д. А. Гудима	
		Є. В. Краснощоков	
		П. І. Пархоменко