П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/34053/25	
Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С.О..
Дата і місце ухвалення 09 лютого 2026 року, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року у справі №420/34053/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ), яка полягала у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 06 червня 2016 року індексації грошового забезпечення у повному розмірі відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, із визначенням місяця підвищення посадових окладів військовослужбовців - січень 2008 року; 
- зобов`язати НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 06 червня 2016 року індексацію грошового забезпечення із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року, відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку №1078, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44, з урахуванням раніше виплачених сум; 
- визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ), яка полягала у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по день фактичної виплати індексації включно; 
- зобов`язати НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по день фактичної виплати індексації включно за весь час затримки виплати. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року адміністративний позов задоволено частково.
Суд першої інстанції визнав протиправною бездіяльність НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 06 червня 2016 року включно із застосуванням місяця підвищення посадових окладів військовослужбовців - січень 2008 року.
Зобов`язав НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 06 червня 2016 року включно із застосуванням місяця підвищення посадових окладів військовослужбовців - січень 2008 року, з урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні решти позовних вимог суд першої інстанції відмовив.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, обґрунтовану посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що, на думку апелянта, призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не надав належної оцінки доводам відповідача та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Зокрема, апелянт вказує, що позивач пропустив установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України місячний строк звернення до суду у справах, пов`язаних із проходженням публічної служби, оскільки був виключений зі списків особового складу 02 серпня 2020 року та саме з цього моменту, на думку відповідача, повинен був дізнатися про можливе порушення своїх прав.
Крім того, апелянт зазначає, що у спірний період з 01 січня 2016 року по 06 червня 2016 року позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_3 , а не у Військовій частині НОМЕР_1 , у зв`язку з чим саме Військова частина НОМЕР_3 , на думку апелянта, є належним суб`єктом щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за відповідний період служби. У зв`язку з цим апелянт вважає помилковим висновок суду першої інстанції про покладення відповідного обов`язку саме на Військову частину НОМЕР_1 .
Також апелянт посилається на те, що при звільненні позивача зі служби між сторонами був відсутній спір щодо розміру грошового забезпечення, а всі належні виплати проведені відповідно до вимог чинного законодавства. На думку відповідача, положення пункту 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України свідчать про те, що розрахунок із військовослужбовцем здійснюється органом, у якому він проходив службу на момент звільнення, виключно щодо сум, належних за період служби у відповідному органі.
З огляду на викладене, апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
ОСОБА_1 не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 у період з 01 січня 2016 року по 06 червня 2016 року проходив військову службу у НОМЕР_4 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_3 ).
Надалі позивач проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_5 ), а з 08 січня 2020 року - у НОМЕР_2 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ), зі списків особового складу якого був виключений 02 серпня 2020 року.
Судом першої інстанції також установлено, що за період проходження військової служби з 01 січня 2016 року по 06 червня 2016 року індексація грошового забезпечення позивачу не нараховувалась та не виплачувалась, що підтверджується наданою НОМЕР_4 прикордонним загоном Державної прикордонної служби України копією особистої картки грошового забезпечення позивача.
Крім того, матеріалами справи підтверджується, що представник позивача звертався до НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, ІНФОРМАЦІЯ_1 та Військової частини НОМЕР_1 із заявами щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за відповідні періоди проходження служби.
Листом від 20 червня 2025 року Військова частина НОМЕР_1 повідомила про відсутність підстав для здійснення відповідних нарахувань та виплат.
Вважаючи, що відповідачем протиправно не нараховано та не виплачено індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних соціальних гарантій та підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку №1078. Суд першої інстанції зазначив, що у спірний період посадові оклади військовослужбовців визначались постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294, яка набрала чинності з 01 січня 2008 року, а наступне підвищення посадових окладів військовослужбовців відбулося лише з 01 березня 2018 року у зв`язку з набранням чинності постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704. З огляду на це суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для застосування січня 2008 року як місяця підвищення доходу при обчисленні індексації грошового забезпечення позивача за період з 01 січня 2016 року по 06 червня 2016 року.
Разом із цим суд першої інстанції виходив із того, що остаточний розрахунок із військовослужбовцем при звільненні здійснюється за останнім місцем проходження служби, а тому саме на Військову частину НОМЕР_1 покладається обов`язок щодо проведення відповідних нарахувань та виплат позивачу. У зв`язку з цим суд визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення позивачу за спірний період та зобов`язав відповідача здійснити відповідні нарахування і виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
Водночас у задоволенні позовних вимог щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення суд першої інстанції відмовив, виходячи з їх передчасності, оскільки на момент звернення до суду відповідачем не було здійснено нарахування та виплати індексації.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною третьою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошове забезпечення військовослужбовців підлягає індексації відповідно до закону.
Правові та організаційні засади підтримання купівельної спроможності населення України визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення».
Відповідно до статті 1 зазначеного Закону індексація грошових доходів населення є встановленим законодавством механізмом підвищення грошових доходів населення, який забезпечує часткове або повне відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.
Статтею 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, які не мають разового характеру, зокрема грошове забезпечення військовослужбовців.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078.
Положеннями пункту 1-1 Порядку №1078 встановлено, що підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищує поріг індексації, визначений законодавством.
Абзацами першим та другим пункту 5 Порядку №1078 передбачено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів) значення індексу споживчих цін у місяці такого підвищення приймається за 1 або 100 відсотків, а обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифних ставок (окладів).
Отже, системний аналіз наведених норм свідчить про те, що індексація грошового забезпечення є обов`язковою державною соціальною гарантією, а визначення місяця підвищення доходу здійснюється відповідно до нормативно встановленого механізму та не залежить від розсуду суб`єкта владних повноважень.
Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом, зокрема у постановах від 19 липня 2019 року у справі №240/4911/18, від 07 серпня 2019 року у справі №825/694/17, від 20 листопада 2019 року у справі №620/1892/19 та від 30 травня 2023 року у справі №380/3632/21.
Як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, у період з 01 січня 2016 року по 06 червня 2016 року позивач проходив військову службу у НОМЕР_4 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_3 ), а індексація грошового забезпечення за вказаний період йому не нараховувалась та не виплачувалась.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про дискреційний характер визначення місяця підвищення доходу, оскільки порядок визначення такого місяця прямо врегульований положеннями Порядку №1078 та залежить виключно від факту підвищення посадових окладів військовослужбовців.
При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що схема посадових окладів військовослужбовців, встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294, набрала чинності з 01 січня 2008 року, а наступне підвищення посадових окладів військовослужбовців відбулося лише з 01 березня 2018 року у зв`язку з набранням чинності постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для застосування січня 2008 року як місяця підвищення доходу при обчисленні індексації грошового забезпечення позивача за спірний період.
Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта щодо неналежності Військової частини НОМЕР_1 як відповідача у справі.
Як установлено матеріалами справи, на момент звільнення позивач проходив військову службу саме у Військовій частині НОМЕР_1 , зі списків особового складу якої був виключений 02 серпня 2020 року.
Відповідно до пункту 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року №1115/2009, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу повинна бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Отже, саме на орган, з якого військовослужбовець звільняється, покладається обов`язок щодо проведення остаточного розрахунку та виплати всіх належних військовослужбовцю сум грошового забезпечення, які залишились невиплаченими на момент виключення особи зі списків особового складу.
Колегія суддів враховує, що спір у даній справі стосується не первинного нарахування індексації під час проходження служби, а невиплати позивачу належних сум грошового забезпечення, право на які виникло під час проходження військової служби та не було реалізоване на момент звільнення.
За таких обставин саме Військова частина НОМЕР_1 є належним відповідачем у даній справі.
Посилання апелянта на те, що при звільненні позивача між сторонами був відсутній спір щодо розміру грошового забезпечення, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки сам по собі факт виключення особи зі списків особового складу не свідчить про належне виконання обов`язку щодо виплати всіх сум грошового забезпечення, гарантованих законом.
Верховний Суд у своїй практиці послідовно виходить із того, що невиплата належних сум не припиняє обов`язку щодо їх виплати та не позбавляє особу права на судовий захист, зокрема такий висновок викладений у постанові від 16 червня 2020 року у справі №206/4411/16-а.
Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта щодо пропуску позивачем строку звернення до суду.
Так, апелянт посилається на те, що позивач був виключений зі списків особового складу 02 серпня 2020 року, а тому саме з цього моменту, на думку відповідача, повинен був дізнатися про можливе порушення свого права та звернутися до суду у межах місячного строку, визначеного частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Однак колегія суддів не погоджується з такими доводами з огляду на таке.
Спірні правовідносини у даній справі стосуються нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 06 червня 2016 року, тобто виникли до набрання чинності Законом України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким, зокрема, внесено зміни до статті 233 Кодексу законів про працю України.
На момент виникнення спірних правовідносин положення статті 233 Кодексу законів про працю України передбачали право особи звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Верховний Суд у своїй усталеній практиці неодноразово зазначав, що у спорах щодо виплати грошового забезпечення, у тому числі індексації, застосуванню підлягають положення законодавства, чинного на момент виникнення відповідного права особи.
Індексація грошового забезпечення є складовою грошового забезпечення військовослужбовця та однією з державних соціальних гарантій, а тому спір щодо її виплати фактично є спором щодо виплати належних особі сум грошового забезпечення.
Крім того, Верховний Суд послідовно виходить із того, що невиплата належних особі сум грошового забезпечення не припиняє обов`язку щодо їх виплати та не позбавляє особу права на судовий захист, що, зокрема, викладено у постанові від 16 червня 2020 року у справі №206/4411/16-а.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги щодо пропуску строку звернення до суду є безпідставними.
Водночас колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення.
Оскільки на момент звернення до суду відповідачем не було здійснено нарахування та виплати індексації грошового забезпечення, право позивача на компенсацію втрати частини доходів є похідним від права на отримання основної виплати та не може бути реалізоване до моменту визначення і виплати відповідної суми індексації.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про передчасність заявлених позовних вимог у цій частині.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, відповідно до статті 316 КАС України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
З огляду на результати апеляційного перегляду справи, відповідно до статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат між сторонами відсутні.
Керуючись ст. ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року у справі №420/34053/25 - без змін.
Судові витрати в порядку статті 139 КАС України розподілу між сторонами не підлягають.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук