П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/8263/25	

Категорія: 106030200 Головуючий в 1 інстанції: Мельник О.М.
Місце ухвалення: м. Миколаїв
Дата складання повного тексту:16.02.2026р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого – Бітова А.І.
суддів – Лук`янчук О.В.
– Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута за правилами п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини (далі – в/ч) НОМЕР_1 про:
- визнання протиправними дій в/ч НОМЕР_1 щодо непроведення ОСОБА_1 нарахування та виплати компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати за весь час затримки но день фактичного розрахунку 25 червня 2025 року по виплаті грошового забезпечення (додаткової винагороди за виконання бойових (спеціальних) завдань за травень 2025 року) у розмірі 1 906,45 грн.;
- зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати за весь час затримки по день фактичного розрахунку 25 червня 2025 року по виплаті грошового забезпечення (додаткової винагороди за виконання бойових (спеціальних) завдань за травень 2025 року) у розмірі 1 906,45 грн.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що виплата додаткової винагороди у розмірі в сумі 1 906,45 грн здійснена відповідачем 25 червня 2025 року без виплати компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати додаткової винагороди.
Відповідач позов не визнав, вказуючи, що норми КЗпП України не поширюються на військовослужбовців. У військовому законодавстві гарантування своєчасного розрахунку при звільненні забезпечується не за рахунок відповідальності власника (підприємства) у вигляді виплати компенсації втрати частини доходів, а за рахунок надання військовослужбовцю права продовжувати службу та отримувати грошове забезпечення до проведення з ним усіх необхідних розрахунків. додаткової винагороди не є складовою грошового забезпечення, отже, відсутні підстави для проведення її компенсації відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" №2050-ІІІ (далі – Закон №2050-ІІІ).
Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року позов – задоволено.
Визнано протиправними дії в/ч НОМЕР_1 щодо непроведення ОСОБА_1 нарахування та виплати компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати за весь час затримки но день фактичного розрахунку 25 червня 2025 року по виплаті грошового забезпечення (додаткової винагороди за виконання бойових (спеціальних) завдань за травень 2025 року) у розмірі 1 906,45 гривень. 
Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати за весь час затримки по день фактичного розрахунку 25 червня 2025 року по виплаті грошового забезпечення (додаткової винагороди за виконання бойових (спеціальних) завдань за травень 2025 року) у розмірі 1 906,45 гривень.
В апеляційній скарзі в/ч НОМЕР_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права.
Доводи апеляційної скарги:
- винагорода за виконання бойових (спеціальних) завдань за травень 2025 року у розмірі 1 906,45 грн. позивачу, виключеному зі списків особового складу частини 19 червня 2025 року, фактично виплачена через 6 днів – 25 червня 2025 року, це свідчить що відповідач не допустив затримку на один і більше календарних місяців виплати цієї винагороди;
- права на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, відповідно до ст. 2 Закону № 2050 позивач не набув, оскільки право на таку компенсацію виникає у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів. Оскільки визначена ст. 2 Закону №2050 компенсація обчислюється відповідно до ст. 3 цього Закону шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться), документ сформований в системі «Електронний суд» 17.03.2026 6 то відповідно військова частина НОМЕР_1 під час виплати самої суми винагороди з затримкою значно меншою ніж місяць, не могла і не повинна була розраховувати і виплачувати компенсацію втрати частини доходів, оскільки будь-яких втрат від такої затримки виплати не відбулося, індексу інфляції в цей короткий час визначити не можливо і математично недоречно, оскільки будь-які розрахунки до розрахунку вище нуля не призведуть. Це пояснюється тим, що при виплаті винагороди з травень 2025 року, 26 червня 2025 року, індекс інфляція за травень місяць, за який виплачується доход, до уваги не береться, і разом з тим індекс інфляції за період невиплати доходу ще не визначний органом статистики, і визначається за повний календарний місяць, в даному випадку червень 2025, в наступному місяці. Саме тому законодавець небезпідставно визначив у ст. 2 Закону №2050-ІІІ, що компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, виплачується у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів;
- отже, при винесенні рішення суд не надав належного аналізу спірним відносинам сторін, і правильності застосування положень ст. 2 та 3 Закону №2050-ІІІ, що і призвело до ухвалення помилкового рішення про задоволення безпідставних позовних вимог. Виконання такого судового рішення, у разі його залишення в силі, не буде реально можливим, і ніяк не захистить прав позивача, який безпідставно вважає, що їх порушено.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги в/ч НОМЕР_1 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.
Позивач проходив військову службу у в/ч НОМЕР_2 у період з 27 вересня 2019 року до 19 червня 2025 року.
Наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19 червня 2025 року №153 позивач з 19 червня 2025 року був виключений із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Відповідач 25 червня 2025 року перерахував на картковий рахунок позивача 1 906,45 грн додаткову винагороду за виконання бойових (спеціальних) завдань за травень 2025 року.
27 червня 2025 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати.
Листом від 14 липня 2025 року відповідач відмовив.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що відмова відповідача у виплаті компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розумінні ст. 7 Закону №2050-ІІІ не обов`язково має висловлюватися через ухвалення окремого акта індивідуальної дії, оскільки це не передбачено законодавством. Зазначену норму варто тлумачити у її системному зв`язку з нормами ст. 2-4 Закону №2050-ІІІ, які визначають, що компенсація втрати частини доходів через порушення строку їх виплати повинна нараховуватись одночасно з виплатою заборгованості. Відповідно, не виплата компенсації разом із заборгованістю свідчить про відмову виплатити таку відповідно до Закону № 2050 і не потребує оформлення такої окремим рішенням. Викладене є підставою для задоволення позову.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, надаючи оцінку висновками суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 1 Закону №2050-ІІІ визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Згідно ст. 2 Закону №2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: - пенсії; - соціальні виплати; - стипендії; - заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Під доходами у Законі №2050-ІІІ слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Пункти 1, 2 Порядку №159 відтворюють положення Закону №2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.
Відповідно до норм ст.ст. 3, 4 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Відповідно ст. 6 Закону №2050-III компенсацію виплачують за рахунок власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднання громадян; коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету.
Відповідно ст. 7 Закону №2050-ІІІ відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.
Системний аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку, що додаткова винагорода за виконання бойових (спеціальних) завдань є складовою заробітної плати та у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до діючого законодавства.
Згідно п.4 Порядку №159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень ст.ст. 1-3 вказаного Закону №2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Вищевказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 22 червня 2018 року у справі №810/1092/17 та від 13 січня 2020 року у справі №803/203/17, від 15 жовтня 2020 року у справі №240/11882/19, від 29 квітня 2021 року у справі №240/6583/20.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що дослідженню у межах даної справи підлягає факт порушення з боку відповідача строків виплати компенсації втрати частини доходів на строк більше місяця з дня розрахунку відповідно до положень Закону №2050-ІІІ та Порядку №159.
Детальній аналіз цих правовідносин наданий Верховним Судом у постанові по справі 520/25464/23 від 03 грудня 2025 року.
В пп.9, 10, 18 наведеної постанови вказується, що, -
"9. Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19 жовтня 2000 року №2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (далі – Закон №2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №159 (далі - Порядок №159).
10. Згідно зі статтями 1, 2 Закону №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
18. Як уже зазначалося, підставою для виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати є затримка на один і більше календарних місяців виплати доходів згідно з рішенням суду.".
За приписами ч.5 ст. 242 КАС України та ч.6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи наведені правові норми колегія суддів вважає необхідним при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин у даній справ врахувати висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду по справі 520/25464/23 від 03 грудня 2025 року.
Таким чином колегія суддів констатує, що критерієм для визначення можливості для виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати є затримка на один і більше календарних місяців виплати доходів згідно з рішенням суду.
Як вбачається з матеріалів справи, з 19 червня 2025 року ОСОБА_1 був виключений із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, тоді як 25 червня 2025 року перерахував на картковий рахунок позивача 1 906,45 грн додаткову винагороду за виконання бойових (спеціальних) завдань за травень 2025 року.
Таким чином, остаточний розрахунок було виконано 25 червня 2025 року, відповідно, затримка виконання рішення суду склала менше одного місяця (6 днів).
Відтак, з урахуванням вже згаданих норм Закону №2050-ІІІ та Порядку №159, колегія суддів приходить до висновку, про відсутність підстав для виплати позивачеві компенсації втрати частини доходів, оскільки виплату належних сум проведено у строк менше одного місяця, що помилково не було встановлено судом першої інстанції.
За такого правового регулювання та обставин справи суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.
Підсумовуючи, колегія суддів констатує, що судом першої інстанції при розгляді даної справи неправильно застосовані норми матеріального права і висновки суду не відповідають обставинам справи.
Враховуючи, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також, що висновки суду не відповідають обставинам справи, колегія суддів, керуючись п.п.3, 4 ч.1 ст. 317 КАС України вважає необхідним, скасовуючи рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог .
Враховуючи, що рішення суду приймається на користь суб`єкта владних повноважень, підстави для розподілу судових витрат, відповідно до ст. 139 КАС України, відсутні.
Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.2 ч.1 ст. 315, п.п.3, 4 ч.1 ст. 317 ст.ст. 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року скасувати.
Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 08 червня 2026 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.