ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2026 року
м. Київ

справа № 206/2164/24
провадження № 61-11290св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Дніпровська міська рада, 
третя особа - Дніпропетровська обласна рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Василець Марина Сергіївна, на постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 серпня 2025 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Макарова М. О., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог 

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Дніпровської міської ради, третя особа - Дніпропетровська обласна рада, про визнання права власності за набувальною давністю.

Позовну заяву обґрунтував тим, що його бабусі ОСОБА_2 було надано для проживання двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Згідно з наказом Товариства з обмеженою відповідальністю Сільськогосподарська виробнича фірма «Україна» (далі - ТОВ СВФ «Україна») від 16 травня 2002 року їй було надано дозвіл на приватизацію зазначеної квартири. ІНФОРМАЦІЯ_1 бабуся позивача померла. 20 травня 2019 року ТОВ СВФ «Україна» як юридичну особу було припинено, жодних правонаступників у цієї організації не має.

Зазначив, що оскільки з часу свого народження він проживав в квартирі бабусі, у 2012 році він звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради, для визнання за ним права користування цією квартирою. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2012 року у задоволенні його позову відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2012 року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2012 року скасовано, його позов задоволено та визнано за ним право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 . В рішенні апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2012 року встановлено, що він дійсно проживав та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , із дня свого народження. 

Також зазначив, що з 07 березня 2013 року та до моменту звернення з цим позовом він був офіційно зареєстрований у зазначеній квартирі. З 29 серпня 2018 року у цій квартирі, де також зареєстрована і його донька - ОСОБА_3 .

Наголошував, що спірна квартира є безхазяйною, оскільки право власності на неї ні за ким не зареєстровано. Будинок АДРЕСА_3 у комунальну власність Дніпровської міської територіальної громади не передано. Отже, на протягом 33 років він фактично проживає в квартирі та офіційно зареєстрований більше 11 років.

Зазначав, що доглядає за спірною квартирою та сплачує всі комунальні платежі. 20 лютого 2024 року він звернувся до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради із заявою про приватизацію вищезазначеної квартири, однак йому було відмовлено через те, що відсутня інформація про належність квартири до комунальної власності Дніпровської міської територіальної громади.

Стверджував про те, що оскільки вказаний житловий будинок не перебуває на балансі в органів місцевого самоврядування; приватизувати спірну квартиру неможливо; власник чи балансоутримувач житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , невідомий, іншого житла він не має, то у інший спосіб оформити право власності на квартиру, ніж у судому порядку з підстав визнання за ним права власності за набувальною давністю неможливо.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45,8 кв. м, житловою площею 23,6 кв. м за набувальною давністю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2025 року у складі судді Сухорукова А. О. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі. Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45,8 кв. м, житловою площею 23,6 кв. м за набувальною давністю. Стягнуто з Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 6 146,64 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено належними та допустимими доказами наявність сукупності обставин необхідних для набуття права власності за набувальною давністю на спірну квартиру, а саме його добросовісне, відкрите та безперервне володіння нерухомим майном, тоді як відповідачем не надано належних доказів на спростування зазначених обставин.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 серпня 2025 року апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задоволено, рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради судовий збір в розмірі 9 219,96 грн. 

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи у цій справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив із того, що для набуття права власності за набувальною давністю необхідна наявність усіх передбачених статтею 344 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) умов у їх сукупності, зокрема добросовісне, відкрите та безперервне володіння чужим майном протягом установленого законом строку, а також відсутність законодавчих обмежень щодо набуття права власності на таке майно. При цьому добросовісність має існувати саме на момент заволодіння майном та передбачає переконання особи в правомірності такого володіння і відсутності претензій інших осіб на це майно.

Також апеляційний виходив із того, що оскільки спірна квартира розташована у житловому будинку АДРЕСА_2 , який відповідно до рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 05 грудня 2005 року № 5208 належить до об`єктів комунальної власності територіальної громади міста, то підстави вважати цю квартиру безхазяйним майном відсутні, а тривале проживання позивача у цій квартирі, його реєстрація за місцем проживання та здійснення витрат на її утримання самі по собі не свідчать про наявність передбачених законом підстав для набуття права власності на це майно за набувальною давністю.

Крім того, апеляційний суд дійшов висновку про те, що позивач не довів наявності сукупності умов, необхідних для набуття права власності на спірну квартиру за набувальною давністю.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи 

У вересні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах в інтересах якого діє адвокат Василець М. С., через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 серпня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2025 року у цій справі.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених у постановіВеликої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, у постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17, від 14 грудня 2022 року у справі № 521/574/22, та у інших постановах (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Крім того, заявник посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права щодо питання належного дослідження зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга обґрунтована тим, що апеляційний суд: 

- безпідставно скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції;

- всупереч вимогам статті 367 ЦПК України, безпосередньо під час розгляду справи прийняв від представника відповідача копію рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 05 грудня 2005 року № 5208 без жодного клопотання сторони відповідача про це та обґрунтування поважності причин його неподання до суду першої інстанції; 

- не обговорив у судовому засіданні можливість прийняття нових документів і не навів жодних мотивів такого рішення;

- залишив поза увагою довідки Бюро технічної інвентаризації та витяги з Державного реєстру прав, які підтверджують, що спірна квартира ні за ким не зареєстрована, а також офіційні листи самої Дніпровської міської ради, де зазначається про відсутність будинку АДРЕСА_2 на балансі громади;

- не надав належної оцінки тому, що позивач фактично проживає у спірній квартирі протягом 33 років (з моменту народження), офіційно зареєстрований у ній понад 11 місяців, належно її утримує, сплачує комунальні платежі, а його право користування ще у 2012 році було визнано у судовому порядку;

- беззастережно прийняв до уваги рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 05 грудня 2005 року № 5208 про передачу будинку на баланс Комунальному виробничому житловому ремонтно-експлуатаційному підприємству Самарського району, але проігнорував, наданий заявником лист Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» від 04 серпня 2025 року, який свідчить про те, що державна реєстрація права власності чи балансової належності за цим рішенням станом на 31 грудня 2012 року так і не була проведена;

- не врахував життєві обставини родини заявника, зокрема тому факту, що на момент подання позову заявник проходив службу у Збройних Силах України, а спірна квартира є єдиним житлом для нього та його малолітньої доньки ОСОБА_4 (2018 року народження), що ставить під загрозу їхнє право на житло;

- не надав належної оцінки всім аргументам заявника, тощо.

У вересні 2025 року Дніпровська міська рада із застосуванням засобів поштового зв`язку подала до Верховного Суду відзив на касаційну ОСОБА_1 , в інтересах в інтересах якого діє адвокат Василець М. С., на постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 серпня 2025 року, в якому зазначив про необґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду. 

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 вересня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Василець М. С., на постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 серпня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.; судді які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 

Ухвалою Верховного Суду від 05 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Василець М. С., на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Самарського районного суду м. Дніпропетровська матеріали справи № 206/2164/24; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 

У грудні 2025 року матеріали справи № 206/2164/24 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи 

Суди попередніх інстанцій встановили, що відповідно до наказу від 16 травня 2002 року № 26 ТОВ СВФ «Україна» ОСОБА_2 (бабусі позивача) надано дозвіл на приватизацію квартири АДРЕСА_1 .

Реєстрація позивача ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_4 , з 07 березня 2013 року підтверджується: копією паспорта серії НОМЕР_1 , виданого 12 жовтня 2010 року Самарським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, витягом з реєстру територіальної громади від 12 лютого 2024 року № 2024/001479983, довідкою № 499 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 02 лютого 2024 року.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2012 року (провадження № 22-ц/490/11687/12) встановлено, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_4 , із дня свого народження.

Відповідно до листа Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради від 04 грудня 2023 року № 12855, листа Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Слобожанської селищної ради» від 07 грудня 2023 року № 11513, Інформації від 02 травня 2024 року № 377078123 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на квартиру АДРЕСА_1 не зареєстровано. 

Згідно з листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 04 серпня 2023 року № 3/16-6507 та відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур управління з питань комунальної власності від 18 квітня 2023 року № 9/6-16, будинок АДРЕСА_5 у комунальну власність Дніпровської міської територіальної громади не передано. 

Згідно з поясненнями представника Дніпропетровської обласної ради, об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , не належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області. Нерухоме майно знаходиться у теперішній час на території м. Дніпра.

Відповідно до листа Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради 05 березня 2024 року № 3/16-1103, позивачу ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні його заяви про приватизацію квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з ненаданням всіх необхідних документів у повному обсязі.

У виписці з карткового рахунку ОСОБА_1 від 19 вересня 2023 року, виданій Акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», відображена інформація щодо оплати позивачем коштів за комунальні послуги з січня 2013 року до вересня 2023 року.

Водночас апеляційним судом у цій справі встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 05 грудня 2005 року № 5208 «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста житлових будинків по АДРЕСА_3 , у комунальну власність територіальної громади міста прийнято житлові будинки на АДРЕСА_3 (зазначені у Додатку), загальною площею 8891,9 кв. м, на баланс Комунальному виробничому житловому ремонтно-експлуатаційному підприємству Самарського району.

Зміст додатку до вказаного рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради свідчить про те, що до житлових будинків, що передані у комунальну власність територіальної громади міста на баланс Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Самарського району, віднесено зокрема житловий будинок АДРЕСА_3 , загальною площею 774,9 кв. м.

Правове обґрунтування

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Набуття права власності -це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Моментом виникнення майнових прав, а саме суб`єктивних прав учасників правовідносин, пов`язаних із володінням, користуванням і розпорядженням майном, є момент набуття права власності.

При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.

Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.

При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника, саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом.

Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном.

Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Тобто, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність.

Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти, саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).

Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння.

При цьому, володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння.

Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи у цій справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що оскільки спірна квартира розташована у житловому будинку АДРЕСА_2 , який відповідно до рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 05 грудня 2005 року № 5208 належить до об`єктів комунальної власності територіальної громади міста, то підстави вважати цю квартиру безхазяйним майном відсутні, а тривале проживання позивача у цій квартирі, його реєстрація за місцем проживання та здійснення витрат на її утримання самі по собі не свідчать про наявність передбачених законом підстав для набуття права власності на це майно за набувальною давністю.

Водночас апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач у цій справі не довів наявності сукупності умов, необхідних для набуття права власності на спірну квартиру за набувальною давністю.

Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд в супереч вимогам статті 367 ЦПК України, безпосередньо під час розгляду справи прийняв від представника відповідача копію рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 05 грудня 2005 року № 5208, без жодного клопотання сторони відповідача про це та обґрунтування поважності причин його неподання до суду першої інстанції; не обговорив у судовому засіданні можливість прийняття нових документів і не навів жодних мотивів такого рішення, є безпідставними з огляду на таке.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої - третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Аналіз матеріалів справи, яка переглядається, свідчить про те, що 10 березня 2025 року Дніпровська міська рада подала Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2025 року, в якій, зокрема, зазначила про те, що відповідно до рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 05 грудня 2005 року № 5208 «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста житлових будинків по АДРЕСА_3 є в переліку житлових будинків, що передані у комунальну власність територіальної громади міста на баланс Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Самарського району. Отже, позивач та члени його сім`ї не могли не знати, що спірна квартира, в якій вони проживали і проживають, була надана їм лише для користування і має власника (а. с. 151-152).

01 квітня 2025 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Василець М. С. через підсистему «Електронний суд» подала до Дніпровського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу Дніпровської міської ради, в якому вказала зокрема на те, що Дніпровська міська рада посилаючись на наявність рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 05 грудня 2005 року № 5208 «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста житлових будинків по АДРЕСА_3 , не надала суду його копію (а. с. 176).

З метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, для перевірки доводів апеляційної скарги, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 червня 2025 року було витребувано у Дніпровської міської ради належним чином засвідчену копію рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 05 грудня 2005 року № 5208 «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста житлових будинків по АДРЕСА_3 » (а. с. 188-190).

19 серпня 2025 року у судовому засіданні у цій справі представник Дніпровської міської ради на виконання вимог вказаної ухвали Дніпровського апеляційного суду надав належним чином засвідчену копію рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 05 грудня 2005 року № 5208 «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста житлових будинків на АДРЕСА_3 » та просив прийняти її до уваги.

Ухвалою (протокольною) Дніпровського апеляційного суду від 19 серпня 2025 року вказане рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 05 грудня 2005 року № 5208 було приєднано до матеріалів справи (а. с. 206).

Отже, що апеляційний суд, вирішуючи питання про прийняття до уваги як доказу та приєднання до матеріалів справи копії рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 05 грудня 2005 року № 5208, керувався положеннями статей 12, 367 ЦПК України; врахував, що такий документ має значення для повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи; заслухав пояснення представника відповідача і заперечення представника позивача, та в межах дискреційних повноважень дійшов цілком обґрунтованого висновку про прийняття до уваги цього документу не етапі апеляційного перегляду і надав йому належну правову оцінку.

Аргументи касаційної скарги про те, що позивач фактично проживає у спірній квартирі протягом 33 років (з моменту народження), офіційно зареєстрований у ній понад 11 місяців, належно її утримує, сплачує комунальні платежі, а його право користування ще у 2012 році було визнано у судовому порядку, Верховний Суд відхиляє, оскільки зазначені обставини були встановлені та враховані судом апеляційної інстанції, однак самі по собі не свідчать про наявність усіх передбачених статтею 344 ЦК України умов для набуття права власності за набувальною давністю. 

Тривале проживання у спірному житлі, реєстрація місця проживання, здійснення витрат на його утримання та сплату комунальних послуг підтверджують користування квартирою, проте не є безумовними доказами володіння нею як власним майном. 

При цьому визнання за позивачем права користування квартирою рішенням суду від 12 грудня 2012 року свідчить про наявність у нього відповідного титулу користування житлом, а не про виникнення права власності на нього, у зв`язку із чим зазначені доводи не спростовують висновків апеляційного суду про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд залишив поза увагою довідки бюро технічної інвентаризації та відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які підтверджують відсутність державної реєстрації права власності на спірну квартиру, а також листи Дніпровської міської ради щодо непередання будинку АДРЕСА_5 до комунальної власності територіальної громади, Верховний Суд також відхиляє, оскільки зазначені докази були предметом дослідження суду апеляційної інстанції під час розгляду справи та отримали належну правову оцінку. Натомість, суд касаційної інстанції в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України позбавлений можливості здійснювати переоцінку доказів, досліджених судом апеляційної інстанції, та встановлювати нові обставини справи. 

Аргументи касаційної скарги стосовно того, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, у постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17, від 14 грудня 2022 року у справі № 521/574/22, є необґрунтованими, оскільки оскаржуване судове рішення таким висновкам не суперечить, і встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суд апеляційної інстанцій виходив з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.

У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункт 39) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд проігнорував наданий заявником лист Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» від 04 серпня 2025 року, який свідчить про те, що державна реєстрація права власності чи балансової належності за цим рішенням станом на 31 грудня 2012 року так і не була проведена, Верховний Суд відхиляє, оскільки відсутність державної реєстрації права власності не спростовує факту прийняття відповідного майна до комунальної власності на підставі рішення уповноваженого органу місцевого самоврядування та сама по собі не свідчить про відсутність власника спірного майна. 

Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не надав належної оцінки життєвим обставинам сім`ї заявника, зокрема проходженню ним військової служби у Збройних Силах України та тому, що спірна квартира є єдиним місцем проживання для нього і його малолітньої доньки, Верховний Суд також відхиляє, оскільки у цій справі суд апеляційної інстанції вирішував питання дотримання позивачем визначених законом підстав набуття права власності на спірну квартиру за набувальною давністю, а не питання забезпечення позивача житлом чи його соціального становища.

При цьому Верховний Суд звертає увагу на те, що оскаржуване судове рішення не позбавляє заявника та його доньку права користування спірною квартирою, яке було визнано судовим рішенням, а тому саме по собі не свідчить про порушення їхнього права на житло. 

Доводи касаційної скарги щодо того, що апеляційний суд не надав належну оцінку всім аргументам заявника, є безпідставними, оскільки, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення апеляційного суду, та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. 

Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04).

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. 

Тож, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків апеляційного суду щодо відмови у задоволенні позову.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Василець Марина Сергіївна, залишити без задоволення. 

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 серпня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	І. Ю. Гулейков   	
	Р. А. Лідовець   	
	Д. Д. Луспеник