Дата документу 12.05.2026 Справа № 335/8180/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 335/8180/25
Провадження №22-ц/807/901/26
Головуючий в 1-й інстанції – Новасардова І.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Кочеткової І.В., Подліянової Г.С., 	
секретар	Камалова В.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Мульченка Євгена Вадимовича на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2026 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в особі представника, - адвоката Майстро В.Г. звернулись до Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя із позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначено, що позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фактично мешкають за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана квартира є не приватизованою. Відповідно до ордеру на житлове приміщення № 69, виданого ОСОБА_2 від 06.01.1998 року Виконавчим комітетом Запорізької міської ради на підставі рішення виконкому Орджонікідзевської райради № 135 від 03.11.1997 року, вбачається, що право на зайняття трикімнатного житлового приміщення площею 47,91 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , надано 4 (чотирьом) особам, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та донькам ОСОБА_4 , ОСОБА_5 – нині після укладення шлюбу ОСОБА_1 . Отже, у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані позивачі та відповідач, але фактично проживають лише позивачі. Реєстрація місця проживання відповідача носить формальний характер, та обмежує право позивачів на оформлення свого права власності на вказану квартиру. У 2021 році ОСОБА_1 виїхала із зареєстрованого місця проживання, забравши з квартири усі свої речі. Після цього у 2022 році відповідач вийшла заміж. Так склалися обставини, що відповідач не підтримує контакт із позивачами, вони не спілкуються та взагалі втратили зв`язки. Позивачам навіть невідоме точне місцеперебування доньки – відповідачки у справі. Реєстрація ОСОБА_1 , як члена сім`ї, впливає на розмір оплати комунальних послуг, зокрема, за вивіз сміття тощо, що призводить до підвищення витрат для осіб, які фактично зареєстровані та проживають у квартирі. Водночас ОСОБА_1 жодної участі у фінансуванні утримання квартири не бере. Крім того, її довготривала відсутність створює перешкоди для здійснення приватизації квартири та зняття її з числа службових, оскільки для цього необхідна особиста участь і згода всіх зареєстрованих у квартирі осіб. Жодної угоди про порядок користування цією квартирою з відповідачем не укладалось, а її реєстрація місця проживання в квартирі на сьогоднішній день суперечить волі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як користувачів даного майна, та порушують їх права. Відтак, для реалізації свого права на приватизацію житлового приміщення та інших прав, позивачі змушені звернутися до суду.

Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2026 року, позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням – задоволено.
Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Мульченка Євгена Вадимовича подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що скаржниця не проживає за адресою реєстрації через військову агресію рф і безпекову ситуацію у м. Запоріжжя. Таким чином, причини не проживання за адресою реєстрації є поважними, що виключає можливість втрати права користування житловим приміщенням.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особі представника – адвоката Майстро В.Г. зазначають, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга на рішення суду підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до ордеру на житлове приміщення № 69, виданого ОСОБА_2 від 06.01.1998 року Виконавчим комітетом Запорізької міської ради на підставі рішення виконкому Орджонікідзевської райради № 135 від 03.11.1997 року, вбачається, що право на зайняття трикімнатного житлового приміщення площею 47, 91 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить 4 особам, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та донькам позивачів – ОСОБА_6 , ОСОБА_5 .

Згідно з копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 07.06.1991 року, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками відповідача ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як зазначають у позовній заяві позивачі, у 2021 році ОСОБА_1 виїхала із зареєстрованого місця проживання, забравши з квартири АДРЕСА_2 , усі свої речі. Після цього у 2022 році відповідач вийшла заміж та змінила прізвище з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 ». Так склалися обставини, що відповідач не підтримує контакт позивачами, вони не спілкуються та взагалі втратили зв`язки. Позивачам навіть невідоме точне місцеперебування доньки – відповідача.
Згідно з відповіддю, наданою на запит суду від Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради від 22.08.2025 року, відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 10.05.1991 року по теперішній час.

Разом з цим, згідно з довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «МІСТО ДЛЯ ЛЮДЕЙ ЗАПОРІЖЖЯ» № 973673 від 13.08.2025 року, вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 мешкають: ОСОБА_2 , який зареєстрований за вказаною адресою 03.05.1982 року та фактично проживає з 1982 року; ОСОБА_3 , яка зареєстрована за вказаною адресою: 13.07.1988 та фактично проживає з 1988 року. Разом з цим, ОСОБА_5 , фактично не проживає за вказаною адресою з 2021 року. Відповідна інформація підтверджується сусідами: ОСОБА_9 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_3 та ОСОБА_10 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_4 .

Разом з цим, реєстрація місця проживання ОСОБА_11 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується відмітками у паспортах позивачів серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 .

Факт не проживання ОСОБА_1 у спірному житлі підтверджується матеріалами справи та показаннями свідків.

Доказів, які б свідчили про поважні причини відсутності ОСОБА_1 за місцем її реєстрації, судом не отримано.

Враховуючи, що відповідач тривалий час, з 2021 року, без поважних причин не проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , не несе витрати за житлово-комунальні послуги, суд першої інстанції дійшов висновку, що наявні правові підстави для визнання відповідачки такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 .

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з статтею 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР ), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

У справі, яка переглядається, встановлено, що ОСОБА_1 не втрачала інтересу до спірної квартири, а її відсутність викликана поважними причинами, пов`язаними з переїздом з міста Запоріжжя через військову агресію рф та безпекову ситуацію, яка склалася в місті, через побоювання за життя та здоров`я малолітніх дітей.

Позивачами не спростовано доводів відповідача, щодо поважності причин відсутності відповідачки у спірній квартирі, при цьому покази свідків позивачів зазначені обставини додатково підтверджують, а довідка надана ТОВ «Місто для людей Запоріжжя», складена на підставі пояснень тих самих свідків, що були допитані під час судового розгляду. Таким чином, факт непроживання відповідачки у вказаній квартирі понад шість місяців обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення її права користування житлом.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" від 13 травня 2008 року пункт 50, "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 2 грудня 2010 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63).

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про відмову у задоволенні вимог позову.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Мульченка Євгена Вадимовича – задовольнити.

Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2026 року у цій справі скасувати. 

Ухвалити постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1453,44 грн. по 726,72 грн. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 14 травня 2026 року.

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

судді: І.В. Кочеткова

Г.С. Подліянова