БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
05.05.2026
Справа №497/417/26
Провадження №2/497/878/26
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05.05.2026 року          м. Болград

Болградський районний суд Одеської області у складі:
головуючого - судді Кодінцевої С.В., 
за участю секретаря – Мунтянової В.Р.,
без участі сторін, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Болград, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, -
ВСТАНОВИВ:

13.02.2026 року до суду надійшла названа позовна заява ОСОБА_1 , якою остання просить:
- визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 09.07.2001 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на Бессарабській товарній біржі, а саме квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 52.1 кв.м., житловою площею 25.5 кв.м.;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 52.1 кв.м., житловою площею 25.5 кв.м.
Свої вимоги мотивує тим, що 09 липня 2001 року між нею, позивачем та ОСОБА_2 , був укладений договір купівлі-продажу нерухомості, зареєстрований на Бессарабській товарній біржі, згідно з яким відповідач продав, а позивач, купила квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , що належала відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 05 липня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Болградської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 280.
Рішенням 50-ої сесії VIII скликання Болградської міської ради Одеської області № 1452- VIII від 23.02.2023 року вулиця 25 Чапаєвської дивізії в місті Болград Одеської області перейменована на вулицю Віктора Оцерклевича, м.Болград Одеська область.
Згідно з даними технічного паспорту на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , розробленого Болградським БТІ, загальна площа квартири становить 52,1 кв.м., житлова площа 25,5 кв.м.
Оскільки всі умови договору були виконані, продавець передав покупцю квартиру, та покупець, тобто вона позивач зареєстрована в цій квартирі, весь цей час володіє і користується цією квартирою, втім не може нею розпорядитися так як відсутня реєстрація права власності в Державному реєстрі.
Зазначене стало підставою для звернення до суду.

Ухвалою від 19.02.2026 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовчий розгляд на 25.03.2026 року о 10:00 годині (а.с.20), про що були повідомлені сторони (а.с.21). 
Також судом було розміщене оголошення про виклик особи – відповідача по справі, громадянки ОСОБА_3 , яка проживає і зареєстрована в м. Кишинів (а.с.22).

В підготовче засідання 10.02.2026 року:
- позивач не прибула, надіслала заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у її відсутність (а.с.23-24); 
- відповідач до суду не прибув, сповіщена належним чином, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням про вручення адресату рекомендованого листа (а.с.25).
Ухвалою суду від 25.03.2026 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 05.05.2026 року о 08:30 годині в приміщенні Болградського районного суду Одеської області (а.с.30), про що повідомлено сторін по справі (а.с.31).
Судом вдруге розміщено оголошення про виклик особи – відповідача по справі, громадянки ОСОБА_4 , яка проживає і зареєстрована в м. Кишинів (а.с.35).

Разом з цим, судом було здійснено запит до Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо перетину кордону громадянкою України ОСОБА_1 , позивачем по справі (а.с.32, 36).
25.03.2026 року судом отримано відповідь з Головного Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, згідно якої позивач ОСОБА_1 регулярно перетинає державний кордон України. Станом на дату подання цієї позовної заяви 13.02.2026 року позивач перебувала на території України (а.с.34).

В судове засіданні 05.05.2026 року 
- позивач прибула, підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні, про що зазначила в заяві від 05.05.2026 року. Судове засідання просила провести у її відсутність (а.с.40-44); 
- відповідач до суду не прибула, суд повідомляв згідно вимог чинного законодавства (а.с.31). До суду повернувся рекомендований поштовий лист без вручення, з відміткою «Не востребовано» (а.с.40). 
Згідно ст.128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою (ч.2).
У випадку, якщо зазначено, що «Адресат відмовився» чи «Адресат відсутній за вказаною адресою», то відповідно до положень пунктів 3, 4 ч.8 ст.128 ЦПК, судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки, і особа вважається повідомленою.
Що відповідає висновку, який викладено в постанові КЦС ВС від 01.12.2023 № 591/4832/22 (61-10261св23): «Довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутністю за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки».
Вперше відповідачем було отримано ухвалу суду (а.с.25), тобто достовірно відомо про розгляд даної справи. Втім жодних заяв, клопотань, заперечень до суду не находило.
Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідач по справі повідомлена належним чином про час та місце розгляду даної справи. Будь-яких заяв, заперечень, відзиву щодо спростування доводів, викладених в позовній заяві, до суду наданих нею не було. 
Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи.
Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно.
Зі згоди позивача, зазначеній у позовній заяві (а.с.44), суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Зважаючи на ці обставини, суд керується ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).
Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України. 

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст.16 ЦК України).
Частиною 1 ст.2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.
За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до норм пунктів 1, 2, 3 частини 1 статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. 
При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.
Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.
Судовим розглядом встановлено, що 09 липня 2001 року між відповідачем  ОСОБА_2 , та позивачем ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу, що зареєстрований Бесарабською Товарною біржею, реєстраційний номер 126-01. Відповідно до умов цього договору, відповідач  ОСОБА_2 продала, а позивачка ОСОБА_1 купила квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 45.5 кв.м., що складається із двох кімнат, коридору, кухні, санвузла, загальною вартістю 2000.00 гривень (а.с.7).
Названий договір купівлі-продажу квартири був зареєстрований в КП «Болградське бюро технічної інвентаризації» 11.09.2001 року (а.с.9).
Дані обставини свідчать про те, що сторони домовились щодо усіх істотних умов договору купівлі – продажу зазначеної квартири і в повному обсязі виконали умови цього договору, а саме позивач сплатила відповідачу  ОСОБА_2  вартість цієї квартири в сумі 2000.00 гривень, а відповідач передала позивачу цю квартиру у володіння та користування. Розпорядитися вказаною квартирою позивач не в змозі, так як договір купівлі-продажу квартири відповідно до вимог ст.227 ЦК УРСР в редакції 1963 року підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню. 
Рішенням 50-ої сесії VIII скликання Болградської міської ради Одеської області № 1452- VIII від 23.02.2023 року АДРЕСА_3 перейменована та їй присвоєно назву вул. Віктора Оцерклевича (а.с.14).
30.08.2023 року Комунальним підприємством «Болградське бюро технічної інвентаризації» виготовлено технічний паспорт на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на замовлення ОСОБА_1 (а.с.10-12).
Згідно довідки Комунального підприємства «Болградське бюро технічної інвентаризації» від 05.09.2025 року № 210 вбачається, що за матеріалами інвентарних справ та реєстрових книг КП «Болградське БТІ» станом на 31 грудня 2012 року інформація про реєстрацію права власності на квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі -продажу за № 126-01 від 09.07.2001 Бессарабська товарна біржа м. Ізмаїл зареєстровано Болградським БТІ за № 24 від 11.0.2001 року загальна площа 52,1 кв.м, житлова - 25.5 кв.м. Загальна площа змінена за рахунок включення площі лоджії, що згідно Постанови КМУ за № 406 від 07.06.2017 року не потребує узаконення факту самовільної перебудови або переобладнання приміщення кварти и –не виявлено (а.с13).

Мотиви суду:
Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Вказаний договір купівлі-продажу укладено сторонами під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі ЦК УРСР). 
Положеннями ст. 153 ЦК УРСР, визначено, що договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Стаття 227 ЦК УРСР, визначає, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).
Згідно ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.
Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.
Зі змісту договору від 11 вересня 2001 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст.15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на Бессарабській товарній біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У відповідності до вимог ст. 227 ЦК України підлягає реєстрації в БТІ за місцем знаходження нерухомості.
Відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов:
а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі;
б) якщо її учасниками є члени біржі;
в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.
Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.
Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України.
Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.
Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам.
В даному випадку право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу, який проведено у якості біржової операції між продавцем ОСОБА_2 і покупцем ОСОБА_1 , яка діяла в своїх інтересах. 
Отримавши державну реєстрацію в КП «Болградське БТІ» права власності на вказану квартиру, яку позивач придбав за договором купівлі-продажу №126-01 від 09 липня 2001 року, що зареєстрований на Бессарабській Товарній біржі, держава цим самим визнала право власності позивача на спірну квартиру, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах.
Закон України «Про товарну біржу» в редакції, діючий на час укладення договору купівлі-продажу, дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржи та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувачів нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості.
При цьому чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій були внесені лише у 2003 році. 
У редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу спірного житлового будинку у 2001 році, в самому Законі України «Про товарну біржу» не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст.15 цього закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржи.
Тому в цьому контексті немає підстав для визнання нікчемним договору № 126-01 від 09 липня 2001 року, зареєстрованого на Бессарабській товарній біржі, за яким ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 , придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . 
Водночас зазначений договір купівлі-продажу у встановленому порядку недійсним, як оспорюваний, в частині невідповідності вимогам Закону України «Про товарну біржу», не визнавався.
З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу, та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст.15 Закону України «Про товарну біржу», є підстави для визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна квартири за адресою: АДРЕСА_1 реєстраційний номер № 126-01 оформленого на Бессарабській товарній біржі, дійсним.
Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Відповідно до ст.16 ЦКУкраїни, як спосіб захисту цивільних прав єзвернення до суду за захистом свого майнового права та інтересу шляхом визнання права.
Враховуючи вищевикладене суд вважає, що права позивача порушено, іншим шляхом поновити його неможливо, отже заявлені вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Згідно ст.71 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.
Стаття 76 ЦК УРСР визначає, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу .
Положеннями ст. 80 ЦК УРСР регламентовано, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. 
Таким чином, суд, враховуючи обставини справи, вважає можливим поновити позивачу строк позовної давності для звернення до відповідача з позовом про визнання угоди дійсною, та визнання права власності.
У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України).
Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України.
При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності.
Підсумовуючи усе вище викладене, суд вважає позовні вимоги позивача цілком обґрунтованими, та приходить до висновку про їх задоволення у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.3, 10, 11, 57-61, 209, 212-215, 218, 292, 294 , 296 ЦПК України, ст.ст.16, 328, 392 ЦК України, ст.ст.71, 76, 80 47, 48, 63, 153, 224, 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст.15 Закону України «Про товарну біржу», суд, - 

УХВАЛИВ:
Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності – задовольнити.
Визнати дійсним договір купівлі–продажу, укладений 09 липня 2001 року та зареєстрований Бессарабською товарною біржею за реєстраційним номером № 126-01, відповідно до якого  ОСОБА_2 продала, а  ОСОБА_1 купила квартиру, розташовану за адресою:  АДРЕСА_1 , загальною площею 52.1 кв.м., житловою площею 25.5 кв.м
Визнати за  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Болградським РВ УМВС України в Одеській області від 09 вересня 1999 року, ідентифікаційний номер  НОМЕР_2  право власності на квартиру, розташовану за адресою:  АДРЕСА_1 , загальною площею 52.1 кв.м., житловою площею 25.5 кв.м.

Відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Інформація про сторін:
Позивач  ОСОБА_1 :    АДРЕСА_4 , тел. НОМЕР_3 

Відповідач  ОСОБА_2 :  АДРЕСА_5 

Суддя      С.В.Кодінцева