Справа № 308/1060/17

П О С Т А Н О В А
Іменем України

21 травня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
суддів: Кожух О.А., Джуги С.Д.
з участю секретаря судового засідання: Тайстри І.Т. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Колотуха Іван Олексійович, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 травня 2022 року, повний текст якого складено 16 травня 2022 року, ухвалене головуючим суддею Данко В.Й., у справі за позовом Ужгородської окружної прокуратури в інтересах держави до Ужгородської міської ради Закарпатської області, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування державної реєстрації права власності та витребування земельних ділянок

встановив:

У лютому 2017 року Ужгородська окружна прокуратура звернулася до суду з позовом до Ужгородської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 щодо скасування рішень про надання земельних ділянок, скасування державної реєстрації права власності та витребування земельних ділянок.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Ужгородської міської ради від 07 листопада 2014 року № 1507 «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» надано ОСОБА_2 дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки, площею 0,01 га, для будівництва індивідуального гаража по АДРЕСА_1 .
Рішенням Ужгородської міської ради від 09 листопада 2015 року № 1885 «Про затвердження та відмову у затвердженні проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» затверджено ОСОБА_2 проєкт землеустрою та передано земельну ділянку у власність. 
У подальшому ця земельна ділянка за договором купівлі-продажу від 20 лютого 2016 року була відчужена ОСОБА_1 , який здійснив її поділ на дві ділянки з кадастровими номерами 2110100000:59:001:0371 і 2110100000:59:001:0372.
Прокурор вважає, що рішення міської ради прийняті з порушенням вимог земельного і містобудівного законодавства. Так, за генеральним планом м. Ужгорода земельна ділянка, яка була надана ОСОБА_2 , не належала до земель гаражного будівництва, план зонування та детальний план території були відсутні, земельна ділянка була відведена за рахунок зелених насаджень по АДРЕСА_1 , у межах «червоної лінії», за рахунок вулиці, яка належить до земель загального користування і не може передаватися в приватну власність.
Державна інспекція сільського господарства України та Державна служба з питань геодезії, картографії та кадастру не наділені повноваженнями на пред`явлення позовів про скасування незаконних рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Ужгородська міська рада неналежним чином здійснює захист інтересів територіальної громади м. Ужгорода і сама порушила вимоги закону. За таких обставин прокурор вказує, що він є самостійним позивачем в інтересах держави і користується повноваженнями відповідної сторони у цивільній справі.
Посилаючись на викладене, Ужгородська окружна прокуратура просила суд:
- визнати незаконним та скасувати пункт 2.74 рішення Ужгородської міської ради від 07 листопада 2014 року за № 1507 «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» та пункт 1.53 рішення Ужгородської міської ради від 09 листопада 2015 року за № 1885 «Про затвердження та відмову у затвердженні проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок»;
- витребувати земельні ділянки з кадастровими номерами 2110100000:59:001:0371 та 2110100000:59:001:0372, загальною площею 0,01 га, сформованих за рахунок поділу земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:59:001:0357, на користь територіальної громади міста Ужгорода, скасувавши рішення про державну реєстрацію права власності на них.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 травня 2022 року, з врахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 28 листопада 2022 року, позов прокурора задоволено частково. 
Витребувано від ОСОБА_1 земельні ділянки з кадастровими номерами 2110100000:59:001:0371 та 2110100000:59:001:0372, сформованими за рахунок поділу земельної ділянки з кадастровим номером 2110100000:59:001:0357, на користь територіальної гро мади міста Ужгорода. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання розподілу судового збору.
Суд першої інстанції, надаючи оцінку наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави, вказав, що захист інтересів держави в особі територіальної громади міста має здійснювати відповідна міська рада, проте, у разі, коли цей орган місцевого самоврядування вчинив дії у вигляді прийняття рішення, яке є незаконним та порушує інтереси територіальної громади міста, правомірним є звернення до суду прокурора та визначення міської ради відповідачем, оскільки іншого органу місцевого самоврядування, який би міг здійснити захист інтересів територіальної громади міста, не існує.
Вирішуючи спір по суті, суд врахував, що спірна земельна ділянка знаходиться у межах «червоної лінії» вулиці та належить до земель загального користування і не може передаватися в приватну власність. Належним способом захисту порушених прав держави є витребування від останнього власника на користь територіальної громади міста Ужгорода земельних ділянок, сформованими за рахунок поділу спірної земельної ділянки. За висновками суду, повернення спірної ділянки відповідає критерію законності та не суперечить загальним принципам правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Заперечуючи рішення суду, ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Колотуха І.О., оскаржив таке як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги на наявність у справі висновку з приводу того, що земельна ділянка відповідає містобудівній документації щодо можливості розташування металевого гаража в межах червоних ліній забудови, оскільки такий не є капітальною спорудою, нерухомим майном і не створює негативних наслідків у такій зоні землекористування.
Як слідує з статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та практики Європейського суду з прав людини, оскаржуваним рішенням суду першої інстанції порушується право ОСОБА_1 на мирне володіння майном, яким охоплюється і поняття «правомірних очікувань» та «законних сподівань».
Крім того, належним позивачем у цій справі мав бути орган Держгеокадастру України, а не прокурор, як це випливає з правової позиції, висловленої Великою Платою Верховного Суду у постанові від 01.06.2021 у подібній за обставинами справі № 925/929/19.
Враховуючи зазначене, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 12 липня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 травня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволені позову прокурора відмовлено.
Апеляційний суд вказав, що рішення органу місцевого самоврядування, які в сукупності утворили правову підставу для набуття ОСОБА_2 у власність спірної земельної ділянки, залишаються чинними. Земельна ділянка передавалася для будівництва металевого гаража зі встановленими містобудівними обмеженнями. Порушень містобудівних обмежень, встановлених при передачі земельної ділянки, не встановлено.
Відповідно до правової конструкції віндикаційного позову прокурор, як позивач в інтересах держави, правильно заявив вимоги про визнання незаконними та скасування відповідних пунктів рішень органу місцевого самоврядування як передумови для витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. Однак, жодна з таких вимог не була задоволена і позивачем відповідні судові рішення в цій частині не оскаржені, як не оскаржено і рішення суду щодо мотивів його ухвалення стосовно застосування до віндикаційного позову правил негаторного позову та виходу за межі фактичних і правових підстав віндикаційного позову.
В умовах неочевидності для набувача земельної ділянки особливостей її правового статусу перевірка волевиявлення власника на відчуження земельної ділянки була необхідною і відповідні вимоги позивачем були заявлені.
Із закриттям провадження в справі щодо одного з рішень органу місцевого самоврядування та відмовою у позові щодо іншого рішення, відсутні фактичні та правові підстави для висновку про те, що волевиявлення територіальної громади міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради на передачу ОСОБА_2 у власність земельної ділянки із земель житлової та громадської забудови з визначеними містобудівними обмеженнями не було вільним, а надання землі було протиправним. Територіальна громада міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради розпорядилася своїм правом на землю. Правові підстави для набуття ОСОБА_2 у власність земельної ділянки не спростовані.
Апеляційний суд вважав, що залишивши чинними рішення органу місцевого самоврядування, де рішення про надання земельної ділянки у власність першому набувачу є правовстановлюючим актом, і водночас задовольнивши похідну вимогу про витребування від останнього набувача земельних ділянок, міськрайонний суд ухвалив суперечливе рішення.
Крім того прокурор не діяв у порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» і до відповідних суб`єктів владних повноважень у контексті представництва інтересів держави в суді не звертався, помилково вважаючи, що ті не мають повноважень у спірних правовідносинах.
Відтак у справі відсутній виключний у розумінні закону випадок, у якому прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді, та не додержана встановлена законом процедура такого представництва. Уповноважений державою орган (органи), яким на день пред`явлення позову в усякому разі був Держгеокадастр, позов не пред`являв, рівно як і прокурор не пред`являв позову в інтересах держави в особі уповноваженого діяти у відповідних правовідносинах державного органу.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2025 року скасовано постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 липня 2023 року, а справу направлено до апеляційного суду на новий розгляд.
Верховний Суд вказав, що у розглядуваній справі апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні вимог прокурора про витребування спірного майна, мав встановити законність вибуття земельної ділянки із комунальної власності та надати оцінку наявність підстав для втручання держави у володіння ОСОБА_1 спірним майном, врахувавши, зокрема очевидні об`єктивні ознаки спірного майна, баланс інтересів територіальної громади та фізичної особи, вартість за яку було придбано спірне майно, його фактичне використання, тощо. Водночас апеляційний суд, помилково вказавши на чинність рішень міської ради, на підставі яких спірна земельна ділянка вибула з комунальної власності територіальної громади, вказаним обставин оцінки не надав.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що рішенням Ужгородської міської ради від 07 листопада 2014 року № 1507 «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» (пункт 2.74.), з врахуванням генерального плану забудови м. Ужгорода, надано ОСОБА_2 дозвіл на розробку проєкту відведення земельної ділянки, площею 0,01 га, для будівництва індивідуального гаража по АДРЕСА_1 .
На підставі цього рішення ФОП ОСОБА_3 на замовлення ОСОБА_2 виготовив проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуальних гаражів за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до висновку Управління Держземагентства в Ужгородському районі Закарпатської області від 10 березня 2015 року № 31-709-0.3-2505/2-15:
- земельна ділянка відводиться для будівництва індивідуальних гаражів;
- ділянка належить до земель житлової та громадської забудови та відводиться за рахунок цієї категорії земель і за рахунок земель житлово-експлуатаційних організацій Ужгородської міської ради;
- склад угідь (згідно форми 6-зем): забудовані землі – під житловою та громадською забудовою;
- на земельній ділянці, площею 0,01 га, відсутнє нерухоме майно;
- на земельну ділянку встановлено обмеження містобудівного характеру: червона лінія забудови, площа під обмеженням – 0,01 га;
Управління погодило проєкт землеустрою.
Згідно з переліком обмежень у використанні земельної ділянки, виданим Управлінням Держземагентства в Ужгородському районі Закарпатської області, від 10 березня 2015 року за № 31-709-0.3-2504/2-15 на земельну ділянку встановлено обмеження містобудівного характеру (зона особливого режиму забудови): червона лінія забудови, площа під обмеженням – 0,01 га зелених зон.
Відповідно до висновку Управління містобудування та архітектури Ужгородської міської ради від 15 грудня 2014 року № 3260:
- земельна ділянка для будівництва індивідуальних гаражів відповідає містобудівній документації;
- земельна ділянка відводиться в межах червоної лінії забудови, площа під обмеженням 0,01 га, гаражне будівництво металевої конструкції не забороняється;
Управління погодило проєкт землеустрою.
Згідно з графічними матеріалами земельна ділянка належала до земель запасу Ужгородської міської ради та розташована в межах червоної лінії забудови по АДРЕСА_1 .
Земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 2110100000:59:001:0357, інформацію про ділянку внесено до Державного земельного кадастру 13 березня 2015 року.
Рішенням Ужгородської міської ради від 09 листопада 2015 року № 1885 «Про затвердження та відмову у затвердженні проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» (пункт 1.53.), з врахуванням генерального плану забудови м. Ужгорода, затверджено проект землеустрою та передано ОСОБА_2 у власність призначену для будівництва індивідуальних гаражів земельну ділянку, площею 0,01 га, з кадастровим номером 2110100000:59:001:0357, розташовану по АДРЕСА_1 .
На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 лютого 2016 року ОСОБА_2 продала ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,01 га, з кадастровим номером 2110100000:59:001:0357, розташовану по АДРЕСА_1 , що належала їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого державним реєстратором Ужгородського МРУЮ Сікою Л. А. 18 листопада 2015 року.
ОСОБА_1 на підставі виготовленої ФОП ОСОБА_3 технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером 2110100000:59:001:0357 здійснив її поділ на дві земельні ділянки: площею 0,0050 га з кадастровим номером 2110100000:59:001:0371 і площею 0,0050 га з кадастровим номером 2110100000:59:001:0372.
Приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Осташ В. А. прийняла 26 квітня 2016 року рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за ОСОБА_1 щодо земельних ділянок, призначених для будівництва індивідуальних гаражів, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 :
- індексний номер 29420122, і за записом про право власності № 14324654 зареєструвала право власності на земельну ділянку, площею 0,0050 га, з кадастровим номером 2110100000:59:001:0371 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 911279821101);
- індексний номер 29416806, і за записом про право власності № 14322707 зареєструвала право власності на земельну ділянку, площею 0,0050 га, з кадастровим номером 2110100000:59:001:0372 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 911115921101).
Нормативна грошова оцінка кожної з належних ОСОБА_1 земельних ділянок на 12 січня 2017 року становила 37 966 грн.
Щодо земельних ділянок із кадастровими номерами 2110100000:59:001:0371 і 2110100000:59:001:0372 по АДРЕСА_1 залишилися чинними обмеження у їх використанні, що раніше були встановлені стосовно земельної ділянки з кадастровим номером 2110100000:59:001:0357.

Підставою позовних вимог є те, що спірна земельна ділянка за генеральним планом міста Ужгорода не відносилася до земель гаражного будівництва, тому рішення про затвердження проєкта землеустрою для будівництва індивідуальних гаражів (№ 576 від 29.12.2007 з 07.11.2014 по 09.11.2015) прийнято всупереч вимог статей 20 та 39 Земельного кодексу України.
Відповідно до містобудівної документації «Генеральний план міста Ужгород затвердженого рішенням Ужгородської міської ради № 313 від 04.06.2004 та рішення Ужгородської міської ради № 576 від 29.12.2007 з 07.11.2014 по 09.11.2015 та на сьогоднішній день за умовними позначеннями «М» АДРЕСА_1 належить до категорії вулиць магістральна загальноміська ширина якої в червоних лініях складає 40 метрів.
Згідно зі статтею 18 вказаного Закону в редакції від 02.07.2015, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, складовими вулиць і доріг міст та інших населених пунктів є: проїзна частина вулиць і доріг, трамвайне полотно, дорожнє покриття, штучні споруди, споруди дорожнього водовідводу, технічні засоби організації дорожнього руху, зупинки міського транспорту, стоянки таксі, тротуари, пішохідні та велосипедні доріжки, зелені насадження, наземні та підземні мережі, майданчики для паркування. Межі вулиці за її шириною визначаються «червоними лініями». Розташування будь-яких об`єктів, будівель, споруд або їх частин у межах «червоних ліній» вулиці не допускається.
Так, рішенням Ужгородської міської ради від 09.11.2015 № 1885 «Про затвердження та відмову у затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» (пункт 1.53.) затверджено проект землеустрою та передано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 0,0100 га з кадастровим номером 2110100000:59:001:0358, розташовану по АДРЕСА_1 , для будівництва індивідуальних гаражів.
При цьому, спірна земельна ділянка розташована в межах червоної лінії АДРЕСА_1 , площа під обмеженням 0,0100 га (тобто 100% від площі земельної ділянки).
Вказане підтверджене встановленими та дослідженими судом доказами, зокрема: Генеральним планом міста Ужгорода 2004 року та долученими фрагментами (викопіюваннями) даної містобудівної документації на яких зображено місце розташування спірної земельної ділянки в межах червоних ліній вул. Будителів шириною 40 м та самі червоні лінії; проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки, складеного за заявою ОСОБА_2 , де сформованими викопіюваннями та експлікаціями підтверджено знаходження спірної земельної ділянки в межах червоних ліній вказаної вулиці.- технічно документацією із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, складеної за заявою ОСОБА_1 , де також сформованими викопіюваннями та експлікаціями підтверджено знаходження спірної земельної ділянки в межах червоних ліній вказаної вулиці.
Отже, знаходження спірної земельної ділянки саме в межах червоних ліній вулиці всією площею 100% встановлено доведеним судом першої інстанції.
Частиною 4 ст. 83 ЗК України передбачено категоризацію земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, незалежно від приналежності до певного виду (категорії) цільового призначення земельної ділянки.
Зокрема, до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).
За загальним правилом землі загального користування – це земельні ділянки, режим користування якими відзначається найбільшою загальнодоступністю. У містах, селищах і сільських населених пунктах, землі загального користування складаються з земель шляхів сполучення (площі, вулиці, провулки, проїзди (в межах червоних ліній), дороги, набережні), земель для задоволення культурно-побутових потреб населення (парки, лісопарки, сквери, сади, бульвари, водойми, пляжі), полігонів для захоронення неутилізованих промислових відходів, полігонів побутових відходів і сміттєпереробних підприємств, та інших земель, що служать для задоволення потреб міста, селища, сільського населеного пункту.
Відповідно до п. 14 ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» червоні лінії – визначені в містобудівній документації щодо пунктів геодезичної мережі межі існуючих та запроектованих вулиць, доріг, майданів, які розділяють території забудови та території іншого призначення.
Містобудівна документація – це затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій.
Містобудівна документація є основою для вирішення питань вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи користування земель для містобудівних потреб.
Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.
Відповідно до ч. 1 ст. 17 вказаного Закону генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.
Відповідно до ст. 18 Закону України «Про автомобільні дороги» межі вулиці за її шириною визначаються «червоними лініями». Розташування будь-яких об`єктів, будівель, споруд або їх частин у межах «червоних ліній» вулиці не допускається.
Згідно з п. 7.26 Державних будівельних норм 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», що був чинний на час прийняття оспорюваного рішення, територія вулиць і доріг всіх категорій, відокремлюються від інших функціональних територій поселень геодезичне за фіксованими границями- червоними лініями.
Верховний Суд у низці справ зазначає, що «червоні лінії» у межах міста відокремлюють межі вулиць, доріг, майданів від території іншого призначення, обмежують території будь-якого призначення (житлові квартали, мікрорайони, промислові і комунальні території, зелені насадження загального користування, тощо).
Зокрема, згідно з усталеною практикою Верховного Суду викладену у постановах Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 727/9723/18, від 30.10.2019 у справі № 554/8661/16-ц, від 27.01.2020 у справі № 343/2416/15, від 16.04.2015 у справі № 926/980/14 передання земель загального користування населених пунктів у приватну власність та розташування будь-яких об`єктів, будівель, споруд або їх частин у межах «червоних ліній» вулиці не допускається.
Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що спірна земельна ділянка не могла бути передана у приватну власність та вибула із власності територіальної громади незаконно.

Заволодіння приватними особами земельними ділянками призначення всупереч вимог чинного законодавства, без законного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу правом цих осіб мирно володіти майном і конституційними правами всіх інших осіб на безпечне довкілля, не погіршення екологічної ситуації та використання власності не на шкоду суспільству.
Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома статті 41 Конституції України).
З питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, також визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за виключенням випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах "Спорронґ і Льоннорт проти Швеції", "Булвес" АД проти Болгарії").
Стосовно земель, які знаходяться в межах «червоних ліній» закон (пункт «а» частини 4 статті 83 ЗК України) установлює пріоритет комунальної власності на землю над приватною і, крім того, прямо забороняє органам місцевого самоврядування та передавати в приватну власність землі загального користування.
За таких обставин, повернення спірної земельної ділянки позивачу відповідає критерію законності: воно здійснюється у зв`язку з порушенням органом місцевого самоврядування вимог Земельного України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічними та загальнодоступними.
Таким чином, результат розгляду відповідного позову прокурора по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина 2 статті 152 ЗК України). Наведені способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина 2 статті 152 ЗК України).
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Заволодіння громадянами та юридичними особами землями, на які поширюється чітка заборона на передання їх у приватну власність з метою будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду сформульовано у постановах від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц щодо земель водного фонду).
З огляду на що, зайняття спірної земельної ділянки з порушенням положень Земельного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки (див. пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц, пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц, а також пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суд від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц). Власник земельної ділянки лісогосподарського призначення може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини та вимагаючи повернути таку ділянку.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність витребування від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Ужгорода земельних ділянок з кадастровими номерами 2110100000:59:001:0371 та 2110100000:59:001:0372, сформованими за рахунок поділу земельної ділянки з кадастровим номером 2110100000:59:001:0357.

До таких висновків прийшов суд першої інстанції та з такими погоджується колегія суддів. Зворотного відповаідачами доведено не було, не надано доказів у розумінні ст. 81 ЦПК України, які б спростовували висновки суду першої інстанції.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, оскільки таке ухвалене за всебічного з`ясування обставин справи, з урахуванням практики Верховного Суду в релевантних правовідносинах, з дотриманням норм процесуального та матеріального права.
Отже, апеляційний суд керуючись положенням ст. 375 ЦПК України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Колотуха Іван Олексійович, залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 травня 2022 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 червня 2026 року.

Суддя-доповідач

Судді