Справа № 215/1978/26 
2/215/2574/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

12 травня 2026 року Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Науменко Я.О., за участю секретаря Оніщенко Ю.М., розглянувши згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я,
ВСТАНОВИВ:
19.03.2026 позивач звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я у зв`язку з виконанням трудових обов`язків у шкідливих умовах праці.
Позов мотивовано тим, що він протягом 23 років 8 місяців працював у шкідливих умовах праці, а саме: з 26.01.1983 по 21.10.1985 – помічником машиніста екскаватора в кар`єрі; з 21.10.1985 по 01.11.1991 – машиністом екскаватора в кар`єрі; з 01.11.1991 по 01.12.1997 – помічником машиніста екскаватора; з 04.01.2005 по 23.01.2006 – помічником машиніста екскаватора; з 23.01.2006 по 24.12.2013 – машиністом екскаватора на відвалах виробничої дільниці № 12 ПРАТ «ПІВНГЗК». Позивач зазначає, що внаслідок тривалого впливу шкідливих виробничих факторів у нього виникло професійне захворювання, що підтверджується медичним висновком та актом розслідування, а також довідкою МСЕК, відповідно до якої йому встановлено третю групу інвалідності безстроково та 60 % втрати професійної працездатності. 
Позивач вказує, що внаслідок ушкодження здоров`я він зазнає постійного фізичного болю, обмеження рухливості, порушення сну, не може працювати за своєю спеціальністю, потребує постійного лікування та сторонньої допомоги, що призвело до істотних змін у його житті та спричинило моральні страждання. Посилаючись на норми трудового та цивільного законодавства, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 747 100,80 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб.
Ухвалою від 08.04.2026 прийнято до розгляду зазначену позовну заяву та відкрито провадження у справі, визначено проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
10.04.2026 представник відповідача подала до суду клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою від 20.04.2026 клопотання представника відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження залишено без задоволення.
20.04.2026 через підсистему «Електронний суд» представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому вона заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідач зазначає, що позивач перебував з ним у трудових відносинах, однак, усвідомлюючи стан свого здоров`я, не вживав заходів щодо зміни умов праці або переведення на іншу роботу, не оскаржував результати періодичних медичних оглядів та фактично добровільно продовжував працювати у шкідливих умовах. Крім того, позивач звільнився за власним бажанням, а не з підстав, пов`язаних зі станом здоров`я, що, на думку відповідача, свідчить про відсутність протиправної поведінки з його боку та виключає наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями роботодавця і заявленою моральною шкодою.
Також у відзиві відповідач наголошує на необґрунтованості та завищеності розміру заявленої до стягнення моральної шкоди, оскільки матеріали справи не містять належних доказів, які б підтверджували факт заподіяння позивачу моральних страждань саме внаслідок дій відповідача, зокрема відсутні висновки компетентних медичних органів щодо психологічного стану позивача. Відповідач вказує, що визначення розміру моральної шкоди має здійснюватися з урахуванням принципів розумності та справедливості, а наведена позивачем сума не відповідає сформованій судовій практиці. Окремо зазначено, що вимоги щодо стягнення моральної шкоди без утримання податків суперечать законодавству, а питання оподаткування не є предметом розгляду у даній справі, у зв`язку з чим відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 відповідно до запису у його трудовій книжці працював у приватному акціонерному товаристві «Північний гірничозбагачувальний комбінат» (надалі ПРАТ «ПІВНГЗК») з 26.01.1983 по 21.10.1985 – помічником машиніста екскаватора в кар`єрі; з 21.10.1985 по 01.11.1991 – машиністом екскаватора в кар`єрі; з 01.11.1991 по 01.12.1997 – помічником машиніста екскаватора; з 04.01.2005 по 23.01.2006 – помічником машиніста екскаватора; з 23.01.2006 по 24.12.2013 – машиністом екскаватора на відвалах виробничої дільниці № 12 ПРАТ «ПІВНГЗК». 24.12.2013 звільнений з ПРАТ «ПІВНГЗК» за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, ст.38 КЗпП України (а.с. 32-36).
Позивачу встановлено третю групу інвалідності з 09.12.2013 безстроково та 60 % втрати професійної працездатності з 09.12.2013 безстроково (копія довідки до акту гляду МСЕК серії АВ №0037790) а.с.27.
До матеріалів справи долучено санітарно-гігієнічну характеристику умов праці від 07.08.2012, складену ДЗ «Тернівська районна санітарно-епідеміологічна станція м. Кривого Рогу», відповідно до якої встановлено, що позивач у період роботи зазнавав систематичного впливу шкідливих виробничих факторів, зокрема пилу, шуму, вібрації та несприятливого мікроклімату, тривалість дії яких перевищувала 80 % робочого часу, при цьому окремі показники перевищували гранично допустимі норми.
Зазначеною характеристикою також підтверджено, що умови праці позивача віднесені до 3 класу шкідливості (1–2 ступеня), що свідчить про наявність шкідливих умов праці та підвищеного професійного ризику для здоров`я, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків на відповідних посадах (а.с.19-23).
У п.14 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 09.11.2013 вказано, що ОСОБА_1 встановлено діагноз: вібраційна хвороба першого-другого ст. від комбінованої дії загальних та локальних вібрацій, синдром вегетативно-сенсорної полінейропатії верхніх кінцівок з дистрофічним ураженням плечових суглобів у вигляді двостороннього плечолопаткового періартрозу, справа ПФ першого-другого ст., зліва ПФ другого ст., ліктьових суглобів у вигляді деформуючого артрозу ліктьових суглобів з епікондильозом, ПФ перщого ст. - порушенням трофіки кистей, у сполученні з синдром радикулопатії попереково-крижової полісегментарної LALS S1 переважно зліва, з помірно вираженим стійким больовим та м`язово-тонічним синдромами, вираженими порушенням біомеханіки хребта, нейрондистрофічними проявами у вигляді лівобічного коксоперіартрозу, ПФ першого ст. Т75.2 (а.с.25).
Хронічне професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи на виробничій дільниці №12 з прийому, навантаження гірничої маси та механізації колійних робіт Ганнівського кар`єру машиністом екскаватора на відвалах, виконував роботи з керування екскаватором по навантаженню гірничої маси в автомобільний транспорт та прийому гірничої маси у відвали. При цьому внаслідок недосконалості технології відкритого видобутку руди, мавших місце важких режимів експлуатації екскаваторів, підпадав під вплив підвищених параметрів виробничої загальної вібрації (п.16 Акту, а.с.25).
Пунктом 17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 09.11.2013 встановлено, що причиною виникнення професійного захворювання є перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. Умови праці машиніста екскаватора на відвалах за рівнем загальної транспортно-технологічної вібрації відносяться до 3 класу 1 ступеню шкідливості (дослідження проведені на підприємстві для атестації робочих місць за умовами праці Спеціалізованою санітарно-екологічною лабораторією ПАТ «ПІВНГЗК» в 2010 poці). Вібрація загальна транспортно-технологічна коректований еквівалентний рівень в дБ: 104 при гранично допустимому до 101 (а.с. 26).
До позовної заяви додано медичний висновок лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу – Українського науково-дослідного інституту промислової медицини (м. Кривий Ріг) від 11.10.2013 № 1822.Зазначеним висновком встановлено, що у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який тривалий час працював у ПАТ «ПІВНГЗК» (Ганнівський кар`єр) на посаді машиніста екскаватора, наявне професійне захворювання. Відповідно до висновку ЛЕК, у позивача діагностовано вібраційну хворобу І–ІІ стадії, що виникла внаслідок тривалої дії шкідливих виробничих факторів, зокрема загальної та локальної вібрації, а також супутні ураження опорно-рухового апарату та нервової системи (полінейропатія, радикулопатія, деформуючі артрози, періартрози тощо). Комісією прямо встановлено професійний характер захворювання, що підтверджено на підставі: клінічних даних та скарг хворого; результатів лабораторних та інструментальних обстежень; аналізу анамнезу захворювання; тривалого стажу роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів. Зокрема, з матеріалів висновку вбачається, що позивач понад 23 роки працював в умовах впливу підвищеного рівня вібрації, шуму, пилу, фізичного навантаження та несприятливого мікроклімату, що значно перевищували гранично допустимі норми. Висновок ЛЕК також містить детальне обґрунтування причинно-наслідкового зв`язку між умовами праці позивача та виникненням у нього професійного захворювання, що проявляється у стійкому больовому синдромі, порушенні рухливості суглобів, неврологічних розладах та інших патологічних змінах.Таким чином, зазначений медичний висновок є належним та допустимим доказом у справі, який підтверджує факт наявності у позивача професійного захворювання та причинний зв`язок між цим захворюванням і умовами праці на підприємстві відповідача (а.с.15-16).
Згідно з випискою-епікризом із медичної карти стаціонарного хворого (форма № 027/о) № 3843/1066, виданою Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини (м. Кривий Ріг) за результатами стаціонарного лікування позивача у період з 01.10.2013 по 14.10.2013, підтверджується, що ОСОБА_1 , який на момент виникнення захворювання працював у ПАТ «ПІВНГЗК» на посаді машиніста екскаватора, проходив стаціонарне обстеження та лікування у спеціалізованому профпатологічному закладі. Відповідно до зазначеної виписки-епікризу, у позивача встановлено основний діагноз: вібраційна хвороба І–ІІ стадії, що виникла внаслідок комбінованої дії загальної та локальної вібрації. Крім того, виявлено низку супутніх патологічних станів, зокрема ураження опорно-рухового апарату (двосторонній плечолопатковий періартроз, деформуючий артроз ліктьових суглобів, коксоперіартроз), а також ураження периферичної нервової системи (вегетативно-сенсорна полінейропатія, радикулопатія), які супроводжуються стійким больовим синдромом та функціональними порушеннями. У медичному документі прямо зазначено, що встановлене захворювання має професійний характер (встановлено 11.10.2013) та пов`язане з тривалим впливом шкідливих виробничих факторів. Згідно з матеріалами епікризу, позивач понад 23 років працював в умовах впливу підвищених рівнів вібрації, шуму, пилу, фізичних перевантажень та несприятливого мікроклімату, що перевищували гранично допустимі норми, підтверджені санітарно-гігієнічною характеристикою умов праці. Крім того, у виписці відображено тривалий та прогресуючий характер захворювання, яке розвивається з 1989 року, із поступовим погіршенням стану здоров`я, неефективністю проведеного лікування, стійкістю патологічних змін та наявністю тривалих періодів непрацездатності. Об`єктивні клінічні, лабораторні та інструментальні дані підтверджують наявність відповідної патології. Стан позивача при виписці характеризується як такий, що має лише незначну позитивну динаміку, при цьому зміни з боку локального статусу є стійкими. Особливої уваги заслуговує встановлення медичним закладом протипоказань до подальшої роботи в умовах впливу вібрації, значних фізичних навантажень, вимушеної робочої пози, шуму та несприятливого мікроклімату, що фактично унеможливлює продовження трудової діяльності позивача за попередньою професією. Також у виписці-епікризі підтверджено висновок лікарсько-експертної комісії Українського НДІ промислової медицини (протокол № 1822 від 11.10.2013), яким встановлено причинно-наслідковий зв`язок між умовами праці позивача та розвитком професійного захворювання. Таким чином, зазначена медична документація є належним, допустимим та достовірним доказом у справі, що підтверджує: наявність у позивача професійного захворювання; його тривалий, прогресуючий та незворотний характер; причинний зв`язок між захворюванням та шкідливими умовами праці; а також істотне обмеження працездатності та неможливість подальшого виконання роботи за спеціальністю (а.с.17-18 на звороті).
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. 
Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Згідно з частинами 1, 3 статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.
Суд приходить до висновку, що відповідач як роботодавець не забезпечив позивачеві належні та безпечні умови праці.
Такий висновок підтверджується матеріалами справи, зокрема актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 09.11.2013, відповідно до якого під час виконання трудових обов`язків позивач зазнавав тривалого впливу шкідливих виробничих факторів.
Згідно з матеріалами справи та санітарно-гігієнічною характеристикою умов праці від 07.08.2012, складеною ДЗ «Тернівська районна санітарно-епідеміологічна станція м. Кривого Рогу», позивач під час виконання трудових обов`язків зазнавав впливу шкідливих виробничих факторів. 
Зазначеною характеристикою також підтверджено, що умови праці позивача віднесені до 3 класу шкідливості (1–2 ступеня), що свідчить про наявність шкідливих умов праці та підвищеного професійного ризику для здоров`я, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків на відповідних посадах. 
Наведене свідчить про порушення посадовими особами підприємства вимог ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими на роботодавця покладено обов`язок забезпечити створення на робочому місці безпечних і нешкідливих умов праці відповідно до вимог нормативно-правових актів та гарантувати додержання прав працівників у сфері охорони праці. Невиконання зазначеного обов`язку перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з виникненням у позивача професійного захворювання.
Згідно зі ст.173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Положеннями ч.1 ст.237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди провадиться, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
При цьому, вина власника не вказана серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди.
Тобто, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду, а саме: наявність моральних страждань працівника, втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя.
В пункті 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №1-9/2004 зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Оскільки нормативно-правовими актами України не встановлено розмір компенсації моральної шкоди, відшкодування якої здійснюється на підставі статті 237-1 КЗпП України, розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.
Суд відхиляє доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, з огляду на їх необґрунтованість та невідповідність фактичним обставинам справи і вимогам чинного законодавства. Посилання відповідача на те, що позивач, усвідомлюючи стан свого здоров`я, не ініціював переведення на іншу роботу або зміну умов праці, а також не оскаржував результати періодичних медичних оглядів, не спростовують факту виконання ним трудових обов`язків у шкідливих умовах виробництва та не виключають відповідальності роботодавця за забезпечення безпечних і належних умов праці. Відповідно до вимог трудового законодавства, обов`язок щодо створення безпечних умов праці та недопущення впливу шкідливих виробничих факторів покладається саме на роботодавця, а не на працівника. Доводи про те, що позивач звільнився за власним бажанням, не мають правового значення для вирішення спору, оскільки факт звільнення не впливає на встановлення наявності професійного захворювання, причинно-наслідкового зв`язку між умовами праці та його виникненням, а також не нівелює наслідків тривалого впливу шкідливих виробничих факторів. Щодо тверджень відповідача про недоведеність моральної шкоди, суд зазначає, що моральна шкода у спорах, пов`язаних із професійним захворюванням, може підтверджуватися сукупністю обставин справи, зокрема фактом встановлення стійкого погіршення стану здоров`я, тривалого больового синдрому, обмеження життєдіяльності та втрати професійної працездатності, і не потребує обов`язкового надання окремих висновків щодо психологічного стану особи, якщо такі наслідки очевидно випливають із медичних документів. Доводи щодо завищеного розміру моральної шкоди є оціночними та не можуть бути підставою для відмови у позові, оскільки визначення її розміру здійснюється судом з урахуванням принципів розумності, виваженості та справедливості, характеру і тривалості страждань, ступеня втрати працездатності та інших істотних обставин справи. Посилання відповідача на необхідність утримання податків із суми моральної шкоди не впливає на вирішення питання про її стягнення по суті спору та не є підставою для відмови у позові, оскільки питання оподаткування є похідним та вирішується у порядку, визначеному податковим законодавством. З урахуванням викладеного, доводи відповідача не спростовують встановлених судом обставин та не впливають на правову оцінку доказів у справі.
Судом встановлено, що у зв`язку з професійними захворюваннями позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у втраті ним у 54-річному віці професійної працездатності у розмірі 60 % з 09.12.2013 безстроково. Унаслідок цього позивач зазнає фізичного болю, душевних переживань та істотних обмежень у повсякденному житті, зумовлених стійкими патологічними змінами стану здоров`я, спричиненими професійним захворюванням. Зокрема, він щоденно відчуває виражений больовий синдром та обмеження рухливості у шийному та поперековому відділах хребта з іррадіацією у плечовий та тазовий пояс (переважно зліва), зниження рухомості та біль у плечовому і кульшовому суглобах зліва, періодичне оніміння кистей та лівої нижньої кінцівки, болісні відчуття у суглобах перших пальців обох стоп, м`язову слабкість у верхніх і нижніх кінцівках, тягнучий та викручуючий біль у передпліччях і гомілках із підвищеною чутливістю до холоду, а також часті судоми пальців кистей і стоп і порушення сну. Вказані порушення підтверджуються, зокрема, медичним висновком лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я про наявність професійного захворювання від 11.10.2013 № 1822 (клініка ДУ «Український НДІ промислової медицини», м. Кривий Ріг). Встановлено, що зазначені стани мають тривалий характер і спостерігаються з 2013 року, що свідчить про стійкість порушень здоров`я та відсутність повноцінного фізичного, психічного й соціального благополуччя позивача. Унаслідок професійного захворювання істотно змінено звичний спосіб його життя: у працездатному віці він втратив можливість працювати за фахом, а також зазнав значних труднощів у виконанні навіть побутових дій, які раніше виконував самостійно. Через обмеження рухливості та постійний больовий синдром позивач у повсякденному житті потребує сторонньої допомоги, що додатково спричиняє моральні страждання, пов`язані з усвідомленням втрати самостійності. Зокрема, він відчуває труднощі під час самостійного одягання, має порушення сну внаслідок нічного болю та загальне погіршення самопочуття протягом дня. До виникнення захворювання позивач вів активний спосіб життя, зокрема займався бігом, однак з 2013 року позбавлений такої можливості через стан здоров`я. Таким чином, унаслідок професійного захворювання позивач позбавлений можливості вести звичний активний спосіб життя, зазнає постійних фізичних і моральних страждань, обмежений у соціальній взаємодії та потребує систематичного лікування й реабілітації. Усі наведені обставини підтверджують тривале та істотне порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, втрату ним повноцінного соціального та життєвого функціонування, що беззаперечно спричинило та продовжує спричиняти моральну шкоду.
Отже, враховуючи, що позивач працював на підприємстві відповідача протягом 23 років 8 місяців в умовах впливу шкідливих виробничих факторів, унаслідок чого йому з 09.12.2013 встановлено 60 % втрати професійної працездатності та III групу інвалідності безстроково, суд бере до уваги характер і тривалість професійного захворювання, його хронічний та прогресуючий перебіг, ступінь фізичних страждань, а також істотність вимушених змін у життєвих і виробничих відносинах позивача.
З огляду на встановлені обставини справи та наслідки, що настали для позивача, суд доходить висновку про наявність факту заподіяння йому моральної шкоди та, відповідно, про наявність правових підстав для її відшкодування.
Позивач визначив розмір компенсації за моральну шкоду у сумі 747 100,80 грн.
Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер і глибину фізичних та душевних страждань позивача, спричинених професійним захворюванням, тривалість та безперервність лікування, встановлення 60 % втрати професійної працездатності з 09.12.2023 та III групи інвалідності безстроково.
Суд бере до уваги істотні зміни у звичному способі життя позивача, обмеження у професійній діяльності, необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя та підтримання стану здоров`я, а також тривалий, хронічний і прогресуючий характер захворювання.
З огляду на викладене, керуючись принципами розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за необхідне визначити розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 540 000,00 грн., що є співмірним характеру та наслідкам заподіяної шкоди.
Суд зазначає, що відповідно до чинного податкового законодавства суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, загалом включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку та підлягають оподаткуванню, за винятком випадків, прямо передбачених підпунктом «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України.
Разом із тим, із системного аналізу зазначеної норми вбачається, що законодавець встановив виключення із загального правила, відповідно до якого не включаються до оподатковуваного доходу, зокрема, суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди, завданої платнику податку внаслідок заподіяння шкоди його життю та здоров`ю.
Таким чином, як податковим законодавством, чинним до внесення змін від 23 травня 2020 року, так і чинним податковим законодавством передбачено, що суми, які за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди, завданої життю та здоров`ю фізичної особи, не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку.
Вказана правова позиція підтверджується усталеною судовою практикою, зокрема викладена у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 180/683/13-ц, від 05 червня 2019 року у справі № 227/130/14-ц, від 25 листопада 2020 року у справі № 264/5681/17, в яких зазначено, що суми відшкодування шкоди, завданої життю та здоров`ю, не підлягають оподаткуванню.
Єдність судової практики забезпечує однакове застосування норм права, що є складовою принципу верховенства права, гарантує правову визначеність, рівність усіх перед законом та сприяє формуванню довіри до судової системи.
Як установлено судом, у даній справі спірні правовідносини виникли у зв`язку з відшкодуванням шкоди, завданої здоров`ю позивача під час виконання трудових обов`язків, що підтверджується матеріалами справи.
Отже, сума, присуджена судом як відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю, відповідно до вимог податкового законодавства не включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку та не підлягає оподаткуванню.
Крім того, аналіз положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», зокрема підпункту «а» підпункту 164.2.14 Податкового кодексу України (в редакції від 23 травня 2020 року), свідчить про те, що законодавець не розмежовує поняття моральної шкоди залежно від категорії осіб чи підстав її відшкодування.
Водночас встановлення обмежень щодо розміру сум моральної шкоди, які не підлягають оподаткуванню, не може застосовуватись до випадків відшкодування шкоди, завданої життю та здоров`ю, оскільки це призводить до звуження обсягу конституційних прав потерпілої особи та фактичного нівелювання судового захисту.
Таким чином, положення щодо оподаткування відшкодування моральної шкоди в межах чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати у даному випадку не підлягають застосуванню, оскільки спірні правовідносини стосуються компенсації шкоди життю та здоров`ю.
Разом із тим, правовідносини щодо нарахування, утримання та сплати податків і зборів є публічно-правовими та регулюються нормами податкового законодавства.
Відтак, суд, вирішуючи спір про відшкодування моральної шкоди відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України, не вирішує питання щодо оподаткування таких сум, а визначає лише розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню.
Обов`язок щодо правильного визначення податкових зобов`язань, у разі їх наявності, покладається на відповідних суб`єктів податкових правовідносин та не впливає на обсяг права особи на отримання повного відшкодування завданої шкоди.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати – 1 331,20 грн. судового збору станом на дату подачі позову, від сплати якого було звільнено позивача.
На підставі викладеного, ст. ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», ч. 1 ст. 1167 ЦК України та керуючись ст. ст. 10, 13, 19, 77-80, 89, 141, 258, 259, 263-265, 352 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я - задовольнити частково.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 540 000 (п`ятсот сорок тисяч) гривень 00 копійок на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір у розмірі 1 331 (одна тисяча триста тридцять одна) гривень 20 копійок. 
У решті позовних вимог – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.
Повне судове рішення складено 12.05.2026.
Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
Позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», код ЄДРПОУ 00191023, місцезнаходження за адресою: 50079, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг.

СУДДЯ