ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/7861/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2026 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої - судді Потабенко В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за позовом за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) до військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України (далі також - відповідач, військова частина), у якій позивач просить суд:
- визнати протиправними дії відповідача, що полягають у невиплаті позивачу грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1000000 грн., передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану»;
- зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1000000 грн., передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 22.02.2022 у віці 20 років уклав контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб рядового складу строком на три роки та продовжив проходити військову службу під час дії воєнного стану, запровадженого Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022. Позивач наголошує, що брав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, у районах ведення бойових дій загальною тривалістю 192 календарні дні (понад шість місяців), що підтверджується посвідченням учасника бойових дій серії НОМЕР_2 та довідкою від 04.01.2025 08/525. Оскільки на дату набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 позивач відповідав сукупності визначених нею критеріїв (вік до 25 років на час прийняття на службу, проходження служби під час воєнного стану та безпосередня участь у бойових діях понад шість місяців), він вважає, що має право на одноразову грошову винагороду в розмірі 1000000 грн., а відмова відповідача у її виплаті є протиправною.
Ухвалою від 27.04.2026 суддя відкрила провадження у справі та вирішила проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників сторін.
20.05.2026 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 42697), у якому проти задоволення позову заперечено повністю. Відзив обґрунтований тим, що відповідач є суб`єктом владних повноважень та діє в межах ст. 19 Конституції України. Відповідач наголошує, що застосовними у спірних правовідносинах є п. п. 3 і 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153, обов`язковою ознакою відповідності яким є прийняття або призов особи на військову службу саме під час воєнного стану. Позивач же уклав контракт 22.02.2022, тобто до моменту введення в Україні воєнного стану 24.02.2022, а тому, на думку відповідача, у розумінні абз 2 п. 4 Постанови № 153 права на отримання одноразової грошової винагороди не набув. Відповідач також зазначає, що позивач до кримінальної, адміністративної чи дисциплінарної відповідальності не притягувався, проте вважає, що положення Постанови № 153 на позивача не поширюються.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Оскільки відсутні клопотання будь-якої зі сторін про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Суд встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 22.02.2022 уклав з начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб рядового складу строком на три роки - з 22.02.2022 по 21.02.2025. Контракт набрав чинності з 22.02.2022 (наказ від 22 лютого 2022 року № 46-ос).
Станом на дату укладення контракту позивачу виповнилося повних 20 років, а станом на 24.02.2022 - дату введення в Україні воєнного стану - позивач не досяг 25-річного віку.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, дію якого в подальшому неодноразово продовжено. 
Під час дії воєнного стану позивач продовжував проходити військову службу та проходить її у військовій частині НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України дотепер, що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_1 від 10.03.2026 № 08/706, витягом з послужного списку та витягом з наказу від 02.06.2021 № 174-ОС.
За даними витягу з послужного списку безперервність проходження позивачем військової служби з 22.02.2022 по теперішній час не переривалася; станом на час розгляду справи позивач обіймає посаду сержанта з матеріального забезпечення - начальника відділення забезпечення першого відділу прикордонної служби прикордонної комендатури швидкого реагування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Факт безпосередньої участі позивача у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України підтверджується посвідченням учасника бойових дій серії НОМЕР_2 , а також довідкою від 04.01.2025 № 08/525, виданою командиром військової частини НОМЕР_1 , згідно з якою позивач у періоди з 19.04.2023 по 20.07.2023 та з 20.04.2024 по 27.07.2024, перебуваючи на території Донецької області (н.п. Бахмут) та Харківської області (н.п. Плетенівка, н.п. Вовчанськ), брав участь у таких заходах. 
Загальна тривалість безпосередньої участі позивача у бойових діях становить 192 календарні дні, тобто понад шість місяців.
Сторонами не заперечується, що позивач до кримінальної відповідальності, до адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення та до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни не притягувався. Відомості про притягнення позивача до кримінальної відповідальності та про наявність непогашеної чи незнятої судимості відсутні, що підтверджується також витягом з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» від 17.02.2026.
Представник позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом та заявою про вирішення питання щодо виплати одноразової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 153. 
Листом ІНФОРМАЦІЯ_4 від 11.03.2026 № 02.5/5940-26-Вих відповідач фактично відмовив у вчиненні дій щодо реалізації права позивача на таку виплату, зазначивши, що заходи щодо реалізації права, передбаченого Постановою № 153, стосовно позивача не вчинялися, оскільки він прийнятий на військову службу за контрактом 22.02.2022 - до моменту введення дії воєнного стану, а тому попередня перевірка законності нарахування виплати не проводилася.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснюється Законом України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII).
Згідно з ч. ч. 1, 2, 4 ст. 9 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять, зокрема, одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
На реалізацію наведених приписів Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 11.02.2025 № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» (далі - Постанова № 153), яка набрала чинності 13.02.2025, та затвердив відповідний Порядок реалізації експериментального проекту.
Абзацом 2 п. 4 Постанови № 153 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, із змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 01.04.2025 № 387 та від 30.07.2025 № 942) установлено, що особам рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1000000 грн.
Абзацом 5 п. 4 Постанови № 153 визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких винагорода не виплачується, а саме у разі, коли військовослужбовець два або більше разів за сукупністю притягувався до кримінальної відповідальності, адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення або на підставі письмового наказу до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни, які враховуються для оцінки стану дисципліни і строк дії дисциплінарних стягнень за які не закінчився.
Спірним питанням у цій справі є наявність у позивача права на одноразову грошову винагороду, передбачену п. 4 Постанови № 153, з урахуванням тієї обставини, що контракт про проходження військової служби укладено ним 22.02.2022, тобто за два дні до введення в Україні воєнного стану.
Позиція відповідача зводиться до буквального тлумачення абз 2 п. 4 Постанови № 153, за яким право на винагороду має лише особа, прийнята або призвана на військову службу саме під час воєнного стану, тобто починаючи з 24.02.2022. 
Оскільки контракт позивача укладено 22.02.2022, відповідач вважає, що позивач під визначене постановою коло осіб не підпадає.
Надаючи оцінку наведеним доводам, суд виходить з такого.
Відповідно до ч. 8 ст. 23 Закону № 2232-XII строки проходження військової служби за контрактом, що закінчуються в період дії воєнного стану, продовжуються понад установлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених законом. 
Таким чином, контракт позивача, укладений 22.02.2022 строком на три роки (по 21.02.2025), у силу прямого припису закону не припинив свою дію після спливу трирічного строку, а був продовжений на період дії воєнного стану. 
Це забезпечило безперервність проходження позивачем військової служби з 22.02.2022 дотепер, у тому числі протягом усього періоду дії воєнного стану.
Суд зважає на те, що мета Постанови № 153, як вона визначена у її назві та п. 1, полягає у підвищенні мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби під час воєнного стану та у справедливій компенсації ризиків, пов`язаних з безпосередньою участю у бойових діях молодих військовослужбовців, які станом на час проходження служби не досягли 25-річного віку. Визначальними сутнісними ознаками кола осіб, на яких поширюється дія постанови, є: належність до осіб рядового, сержантського і старшинського складу; недосягнення 25-річного віку на час прийняття (призову) на військову службу; проходження військової служби під час воєнного стану; безпосередня участь у бойових діях строком не менше шести місяців станом на дату набрання чинності постановою.
Системний аналіз положень Постанови № 153 свідчить, що визначальним критерієм для виплати винагороди є саме факт проходження військової служби та безпосередньої участі у бойових діях під час дії воєнного стану особою, яка не досягла 25-річного віку, а не формальна дата первинного вступу на військову службу. Тлумачення абз 2 п. 4 Постанови № 153 виключно як такого, що поширюється лише на осіб, які вперше уклали контракт або були призвані саме після 24.02.2022, призводило б до необґрунтованого звуження обсягу державної соціальної гарантії та до дискримінації тих військовослужбовців, які уклали контракт за лічені дні до введення воєнного стану, проте з перших днів збройної агресії безперервно продовжували службу, брали безпосередню участь у бойових діях та відповідали віковому критерію.
Суд також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 10.01.2024 у справі № 240/4894/23 (адміністративне провадження № К/990/34377/23), згідно з якою принцип тлумачення закону на користь особи (in dubio pro homine) не передбачає ігнорування закону, проте у спірних ситуаціях зобов`язує суди обирати таку інтерпретацію правової норми, яка максимально захищає права та інтереси особи: у вагомих сумнівах - на користь людини. Застосування цього принципу до спірних правовідносин додатково підтверджує необхідність тлумачення п. 4 Постанови № 153 у спосіб, що не звужує обсяг гарантованих військовослужбовцю прав за обставин, коли його належність до визначеної постановою категорії за сутнісними ознаками є очевидною.
За наведеного суд відхиляє доводи відповідача про те, що укладення позивачем контракту 22.02.2022 позбавляє його права на винагороду. Безперервне проходження позивачем військової служби протягом усього періоду дії воєнного стану внаслідок передбаченого законом продовження дії контракту за своїм правовим змістом відповідає умові проходження військової служби під час воєнного стану у розумінні абзацу другого п. 4 Постанови № 153. Інше тлумачення ставило б позивача у завідомо гірше становище порівняно з військовослужбовцями, які уклали контракт на кілька днів пізніше, за тих самих вікового критерію, факту служби під час воєнного стану та участі у бойових діях, що не відповідало б ані меті постанови, ані принципу рівності перед законом (п. 7 ч. 2 ст. 2 КАС України).
Дослідивши наявні у справі докази, суд встановив, що позивач відповідає сукупності визначених п. 4 Постанови № 153 критеріїв, а саме: є особою сержантського складу Державної прикордонної служби України; на час прийняття на військову службу не досяг 25-річного віку (станом на 24.02.2022 позивачу було 20 повних років); проходить військову службу під час воєнного стану безперервно з 22.02.2022; брав безпосередню участь у бойових діях у районах ведення воєнних (бойових) дій загальною тривалістю 192 календарні дні, тобто понад шість місяців, станом на дату набрання чинності постановою. 
Водночас, визначені абз 5 п. 4 Постанови № 153 підстави, за наявності яких винагорода не виплачується, у спірних правовідносинах відсутні, оскільки позивач до кримінальної, адміністративної за вчинення військового адміністративного правопорушення чи дисциплінарної відповідальності не притягувався, що відповідач не заперечує.
Суд критично оцінює посилання відповідача на лист ІНФОРМАЦІЯ_4 від 11.03.2026 як на підставу для відмови у виплаті. Зміст цього листа зводиться до того, що заходи щодо реалізації права позивача на винагороду не вчинялися, попередня перевірка законності нарахування не проводилася, а акт попередньої перевірки не складався. Таким чином, відповідач фактично не здійснив передбачених постановою дій щодо розгляду питання про наявність у позивача права на винагороду по суті, обмежившись формальним посиланням на дату укладення контракту. 
Невчинення суб`єктом владних повноважень дій, які він зобов`язаний був вчинити в межах визначеної законом процедури, за наявності у особи відповідного права, є протиправним.
За таких обставин суд дійшов висновку, що дії відповідача, які полягають у невиплаті позивачу одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах, передбаченої п. 4 Постанови № 153, є протиправними, а тому позовна вимога про визнання таких дій протиправними є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
З метою ефективного захисту порушеного права позивача та відновлення його становища, яке існувало б за умови належного виконання відповідачем своїх обов`язків, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1000000 грн., передбаченої п. 4 Постанови № 153. 
Обраний спосіб захисту відповідає визначеним п. п. 4, 6 ч. 1 ст. 5 КАС України способам захисту та є таким, що забезпечує реальне поновлення прав позивача.
Решта доводів та заперечень сторін не впливають на висновки суду по суті спору. 
Суд враховує, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
У розумінні ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); пропорційно; своєчасно. 
Матеріали справи свідчать, що відповідні критерії відповідачем не дотримано, що зумовило звернення позивача за захистом порушених прав та інтересів до суду.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З огляду на викладене суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому позов слід задовольнити повністю.
Судові витрати не розподіляються, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 2, 6-9, 19-20, 22, 25-26, 72, 77, 90, 139, 143, 241-246, 255, 257-258, 293, 295, п.п. 15.5 п.15 розділу VII “Перехідні положення” КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України, що полягають у невиплаті ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1000000 (один мільйон) гривень, передбаченої пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України (ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) здійснити нарахування та виплатити на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) одноразову грошову винагороду за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1000000 (один мільйон) гривень, передбачену пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».
Судові витрати у цій справі розподілу не підлягають.
Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складений 01.07.2026.

Суддя Потабенко В.А.