Справа № 161/14420/25 	Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М. 	
Провадження № 22-ц/802/726/26  	  Доповідач: Киця  С. I.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Киці С. І.,
суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,
секретар судового засідання Черняк О. В.,
з участю:
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача адвоката Стретович І. С.,
представника відповідача адвоката Сацик Т. Т.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Горбач Леся Сергіївна, про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, визнання права власності, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , поданою представником адвокатом Стретович Інною Сергіївною, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2026 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 березня 2026 року, 

В С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_1 в липні 2025 року звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Горбач Л. С., про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, визнання права власності. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з березня 1992 року по 24 червня 2024 року вона та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу як жінка та чоловік. З перших днів спільного життя ОСОБА_3 відносився до її дітей як до рідних, вони з ОСОБА_3 підтримували одне одного у важкі моменти життя. ОСОБА_3 був присутній на всіх важливих сімейних подіях, численні світлини з цих подій свідчать про його глибоку прихильність до дітей та онуків. Позивач та ОСОБА_3 накопичували кошти і в 2019 році придбали квартиру, право власності на яку було оформлено на ОСОБА_3 . Вказана квартира знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У квітні 2023 року у ОСОБА_3 діагностували важку хворобу, він довгий час проходив лікування. Відповідач ОСОБА_2 є братом ОСОБА_3 . Доки ОСОБА_3 був здоровий, відповідач з ним майже не спілкувався. Коли ж ОСОБА_3 захворів, відповідач несподівано відвідав його та запропонував переїхати до нього в село, стверджуючи, що такий переїзд позитивно вплине на стан здоров`я ОСОБА_3 . На цю пропозицію ОСОБА_3 погодився. Проте, такий переїзд полегшення не приніс, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Під час проживання ОСОБА_3 в селі у відповідача, останній не давав можливості спілкуватися з ОСОБА_3 телефоном, покликаючись на його слабке здоров`я. Про смерть ОСОБА_3 відповідач повідомив лише через п`ять місяців. При зверненні до нотаріуса виявилося, що ОСОБА_3 все належне йому майно заповів відповідачу ОСОБА_2 . Зважаючи на тривале спільне проживання позивачки та ОСОБА_3 за однією адресою, спільний побут, спільні витрати та доходи, є всі підстави для визнання квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Просить суд встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , як дружини та чоловіка без реєстрації шлюбу в період з березня 1992 року по 24.06.2024; визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; в порядку поділу спільного сумісного майна визнати за ОСОБА_1 право власності на частку квартири АДРЕСА_2 ; стягнути з відповідача на її користь судові витрати у справі. 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 березня 2026 року стягнуто з позивача на користь відповідача судові витрати з надання професійної правничої допомоги у розмірі 22 000,00 грн.
Позивач ОСОБА_1 через представника адвоката Стретович І. С. подала апеляційну скаргу на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2026 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 березня 2026 року. Вважає їх незаконними, ухваленими з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, суд допустив неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права. Вказує, що не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що нею не доведено, що квартира АДРЕСА_2 придбавалась ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спільно за їх спільні кошти. Посилання суду на п. 5.4. договору купівлі-продажу квартири від 11.12.2019 як на доказ відсутності сімейних відносин є помилковим, оскільки умова зазначеного пункту є декларативною і не відображає фактичного стану. Судом безпідставно зведено значення фотоматеріалів, наданих позивачем, виключно до фіксації “окремих подій”, тоді як їх зміст підтверджує систематичний характер спільної участі сторін у сімейно значущих заходах, такі обставини свідчать не про випадкові контакти, а про усталені фактичні сімейні відносини між сторонами. Висновок суду щодо оцінки показань свідків є необґрунтованим. Щодо додаткового рішення у цій справі вказує, що вона є пенсіонеркою, єдиним її джерелом доходу є пенсія у розмірі 4067,43 грн на місяць. Заявлена сума судових витрат становить 45,8% її річного доходу. Стягнення суми в 22000,00 грн призведе до значного погіршення її матеріального становища, неможливості забезпечити базові життєві потреби. Просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2026 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 березня 2026 року в цій справі, ухвалити нове судове рішення, яким встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу та визнати право власності на майно, набуте за час спільного проживання. Відмовити ОСОБА_2 в задоволенні заяви про стягнення судових витрат.
Відповідач ОСОБА_2 через представника адвоката Сацик Т. Т. подав відзив на апеляційну скаргу в якому вказує, що зазначення в апеляційній скарзі того, що суд першої інстанції безпідставно посилається на зміст п. 5.4. договору купівлі-продажу квартири від 11.12.2019 як на доказ відсутності сімейних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , не заслуговує на увагу. Договір до суду надала позивач, зміст договору позивачу відомий і якби вона з ним не погоджувалась, то могла б його оскаржити, чого не зробила. Щодо спільних фотографій ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , то спільні фотографії стосуються 1995, 1996 років, два фото за 1997, 2022 роки, хоча Сімейний кодекс України почав діяти з 01.01.2004, відтак період до 2004 року, як і фото, не мають жодного доказового значення; вісім фото за 13 років (2008-2021 роки), а також шість фото без дати, які суд першої інстанції правильно взяв до уваги, оскільки на них зафіксовано позивача та ОСОБА_3 за певних подій і вісім фото за 13 років життя не можуть підтвердити факт спільного ведення господарства, наявності спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Суд першої інстанції правильно вказав, що показання свідків не доводять факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 не знали про бюджет ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 суд оцінив критично, оскільки вони є дітьми ОСОБА_1 . Щодо висновків суду про недоведеність факту придбання спірної квартири за спільні кошти, то відповідно до договору купівлі-продажу квартири вартість квартири становила 276372,00 грн (п. 2.1. договору), за десять років перед купівлею квартири (2010-2019 роки) офіційні доходи ОСОБА_3 становили 750214,00грн, а доходи ОСОБА_1 тільки 91564,00 грн, з довідки ОК-5 на ОСОБА_1 встановлено, що у період з жовтня 2014 року по липень 2019 року вона не працювала і не отримувала ніяких доходів. Щодо додаткового рішення суду у цій справі, то заява про ухвалення додаткового рішення була направлена представнику позивача через електронний суд і отримана 19.03.2026, що підтверджується карткою руху заяви. За ст. 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Щодо розміру витрат на правову допомогу, то згідно довідки про доходи ОСОБА_1 за 2025 рік, її пенсія на початок 2025 року становила 3671,00 грн, на кінець року – 4067,00 грн. У випадку, якщо середньомісячний дохід ОСОБА_1 дійсно не перевищує двох прожиткових мінімумів (на 2025 рік це 4722,00 грн), вона мала право на отримання безоплатної правової допомоги як малозабезпечена особа. Натомість ОСОБА_1 звернулась до адвоката Стретович І. С., яка у позовній заяві зазначила орієнтовний розмір судових витрат 20000,00 грн, а у апеляційній скарзі – 10000,00 грн. Сплату адвокату позивача тих же коштів, які сторона позивача вважає завищеними, не призвели до значного погіршення матеріального становища ОСОБА_1 . Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення та додаткове рішення у цій справі залишити без змін.
Позивач ОСОБА_1 , представник позивача адвокат Стретович І. С. в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу з підстав, що в ній наведені.
Представник відповідача адвокат Сацик Т. Т. апеляційну скаргу не визнала та просила залишити її без задоволення.
Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Горбач Л. С. подала заяву про розгляд справи судом апеляційної інстанції без її участі.
Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та додаткового рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги. 
Судом першої інстанції встановлено, що 11.12.2019 ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Красневичем О.А., купив квартиру АДРЕСА_2 . В п. 5.4 вказаного договору, покупець ( ОСОБА_3 ) ствердив, що на момент підписання даного договору він не перебуває в зареєстрованому шлюбі та ні з ким не проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а придбана ним квартира буде належати йому на праві особистої приватної власності. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер в с. Радове Вараського району Рівненської області.
Відповідач ОСОБА_2 є братом ОСОБА_3 . 
12.10.2023 ОСОБА_3 на випадок свої смерті склав заповіт, яким все належне йому майно заповів відповідачу ОСОБА_2 
31.03.2025 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Горбач Л.С. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого спадкоємцем зазначеного у заповіті майна ОСОБА_3 є його рідний брат ОСОБА_2 . 
Спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з квартири АДРЕСА_2 , що належала спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 11 грудня 2019 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Красневичем О.А. 
Позивач ОСОБА_1 посилається на те, що в період з березня 1992 року по 24 червня 2024 року вона та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вказаний вище об`єкт нерухомого майна був придбаний ними за спільні кошти подружжя.
Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту її проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю, як дружини та чоловіка без реєстрації шлюб, в період з березня 1992 року по 01.01.2004 року задоволенню не підлягають, оскільки такий факт можливо встановити лише з моменту набрання чинності Сімейний кодексом України, тобто з 01.01.2004 року.
Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
Виходячи з аналізу норм СК України, сім'єю є соціальна група, яка складається з людей, які зазвичай перебувають у шлюбі, їхніх дітей (власних або прийомних) та інших осіб, поєднаних родинними зв`язками з подружжям, кровних родичів, і здійснює свою життєдіяльність на основі спільного економічного, побутового, морально-психологічного укладу, взаємної відповідальності, виховання дітей.
Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
За частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц).
Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).
Закон не визначає, які конкретно докази є беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20).
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Апеляційний суд в складі колегії суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що надані позивачем докази у своїй сукупності є недостатніми для задоволення позовних вимог. Судом першої інстанції, з урахуванням наведених вище принципів оцінки доказів, було обґрунтовано зазначено, що фотографії, на яких зафіксовано спільно позивачку та ОСОБА_3 за певних подій, не можуть бути підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а сам по собі факт перебування позивачки з ОСОБА_3 у близьких стосунках, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю. Показання свідків не доводять факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 не знали про бюджет ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 суд підставно оцінив критично, оскільки вони є дітьми ОСОБА_1 .
ОСОБА_3 не вважав, що проживання з ОСОБА_1 створює сім`ю, що вони проживають як чоловік і дружина, про що і стверджував у договорі купівлі-продажу квартири від 11.12.2019. Апеляційний суд не вважає, що ця заява має декларативний характер, адже вона посвідчена нотаріусом і ОСОБА_3 розумів значення своїх дій і їх наслідків.
Позивач не довела ту обставину, що вона у період з 01.01.2004 по 24.06.2024 з ОСОБА_3 мала спільний бюджет, спільне харчування, купувала з ним майно для спільного користування, приймали спільну участь у витратах, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. 
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що ОСОБА_1 просить встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 в період з березня 1992 року по 24 червня 2024 року, однак в матеріалах справи наявне свідоцтво про право власності на житло видане Відділом приватизації житлового фонду Виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів від 15.01.1999 на квартиру АДРЕСА_3 , відповідно до якого квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та члена її сім`ї ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . ОСОБА_3 не вказано членом сім`ї ОСОБА_1 , хоча позивач в позовній заяві посилається на спільне проживання з ОСОБА_3 в вказаній квартирі.
ОСОБА_3 з серпня 2023 року і до своєї смерті – червень 2024 року проживав разом із своїм братом. Позивач не здійснювала за ним догляд, не проживала з ним у цей період, не спілкувалась і про його смерть дізналась через п`ять місяців. Ці обставини заперечують факт проживання позивача ОСОБА_1 і ОСОБА_3 як дружини і чоловіка без реєстрації шлюбу по 24 червня 2024 року.
Заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги про визнання спільною сумісною власністю квартири та її поділ, фактично, є похідними від позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами твердження сторони позивача про те, що квартира АДРЕСА_2 , придбавалася ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спільно та за їх спільні кошти не доведено. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири вартість квартири становила 276372,00 грн (п. 2.1. договору), за десять років перед купівлею квартири (2010-2019 роки) офіційні доходи ОСОБА_3 становили 750214,00 грн, а доходи ОСОБА_1 тільки 91564,00 грн, з довідки ОК-5 на ОСОБА_1 встановлено, що у період з жовтня 2014 року по липень 2019 року вона не працювала і не отримувала ніяких доходів. Підстав визнавати спірну квартиру спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 немає, відповідно немає і підстав визнання за позивачем права власності на її частину.
Щодо додаткового рішення суду у цій справі, то заява про ухвалення додаткового рішення була направлена представнику позивача через електронний суд і отримана 19.03.2026, що підтверджується карткою руху заяви. Отримання документів представником позивача, вважається отриманням їх і особою яку вона представляє. Будь-яких заперечень щодо заяви про ухвалення додаткового рішення представник позивача не подала. Суд першої інстанції ухвалив додаткове рішення, яким вирішив лише питання про судові витрати без повідомлення учасників справи, як це передбачено ч. 3 ст. 270 ЦПК України і не допустив порушень норм процесуального законодавства. 
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що стягнуті судом першої інстанції витрати на правову допомогу призведуть до погіршення матеріального становища позивача, то згідно довідки про доходи ОСОБА_1 за 2025 рік, її пенсія на початок 2025 року становила 3671,00 грн, на кінець року – 4067,00 грн. У випадку, якщо середньомісячний дохід ОСОБА_1 не перевищує двох прожиткових мінімумів (на 2025 рік це 4722,00 грн), вона мала право на отримання безоплатної правової допомоги як малозабезпечена особа. Натомість ОСОБА_1 звернулась до адвоката Стретович І. С., яка у позовній заяві зазначила орієнтовний розмір судових витрат 20000,00 грн, а у апеляційній скарзі – 10000,00 грн, тобто передбачає сплату адвокату позивача тих же коштів, які сторона позивача вважає завищеними. 
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалюючи додаткове рішення у цій справі, суд першої інстанції врахував складність справи, час, затрачений адвокатом та обсяг наданих послуг.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на обставинах справи та нормах законодавства.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду. Рішення суду та додаткове рішення суду ухвалені з додержанням норм процесуального права, з правильним застосуванням норм матеріального права, підстав для їх скасування немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , подану представником адвокатом Стретович Інною Сергіївною, залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2026 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 березня 2026 року в цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 18 червня 2026 року.

Головуючий – суддя
Судді