ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 червня 2026 року	справа № 380/1530/26	
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Брильовського Р.М. розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) визнати протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,-

встановив:
На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якій просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невиключення позивача з військового обліку у зв`язку з досягненням граничного віку перебування в запасі 40 років станом на 31 березня 2014 року;
- зобов`язати відповідача: виключити позивача з військового обліку з 31 березня 2014 року; внести відповідні відомості до Єдиного державного реєстру військовозобов`язаних «Оберіг»; привести військово-облікові документи у відповідність до вимог законодавства.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 (далі – позивач) перебував на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі рішення призовної комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 від 15 жовтня 1996 року позивача було зараховано до запасу з визнанням непридатним до військової служби в мирний час та обмежено придатним у воєнний час (гр. 1 ст. 14-Б). Відповідно до тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_3 позивач має військове звання солдата. Станом на 31 березня 2014 року статтею 28 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» для солдатів, сержантів і старшин було встановлено граничний вік перебування в запасі — 40 років. У зв`язку з досягненням цього віку позивач підлягав виключенню з військового обліку відповідно до частини шостої статті 37 зазначеного Закону. Однак відповідач такого виключення не здійснив. У березні 2022 року під час проведення заходів з уточнення військово-облікових даних, позивач звернувся до відповідача, однак останній продовжив вчиняти щодо нього дії як стосовно військовозобов`язаного, незважаючи на відсутність законних підстав для його перебування на військовому обліку з 31 березня 2014 року. 8 березня 2022 року позивач пройшов військово-лікарську комісію та був визнаний придатним до військової служби. Водночас проходження ВЛК є виключно оцінкою стану здоров`я особи та саме по собі не створює і не поновлює військового обов`язку, який визначається законом. 10 квітня 2022 року відповідач зняв позивача з військового обліку у зв`язку з направленням до навчального центру. Проте до навчального центру позивача фактично не було прийнято за результатами первинного огляду, без оформлення рішення про зарахування чи постановку на військовий облік, у зв`язку з чим він повернувся за місцем проживання та статусу військовослужбовця не набув. Вказує про те, що посилання відповідача на редакцію Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», чинну у 2022 році, якою було збільшено граничний вік перебування в запасі до 60 років, є безпідставними, оскільки право позивача на виключення з військового обліку виникло 31 березня 2014 року та є завершеним юридичним фактом. Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, якщо вони погіршують правове становище особи. Крім того, законодавство не передбачає механізму втрати або поновлення права на виключення з військового обліку у зв`язку з подальшими діями особи, а законної постановки позивача на військовий облік у 2022 році не відбулося. Таким чином, дії відповідача у 2022 році є наслідком невиконання ним обов`язку щодо виключення позивача з військового обліку у 2014 році, а не підставою для застосування до нього положень законодавства, прийнятих після виникнення такого права. У зв`язку з протиправною бездіяльністю відповідача, позивач звернувся із цим позовом до суду.
Ухвалою суду від 30 січня 2026 року було залишено вказану позовну заяву без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків такої.
Ухвалою суду від 11 лютого 2026 року позовну заяву повернуто позивачу.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2026 року у справі № 380/1530/26 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено; скасовано ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2026 року про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнати протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, а справу № 380/1530/26 направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
04 травня 2026 року справу одержано Львівським окружним адміністративним судом.
Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду вказану позовну заяву передано для розгляду судді Брильовському Р.М.
Ухвалою судді від 5 травня 2026 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ( далі – відповідач ) у встановлений судом строк відзив на позов не подав. Про розгляд справи повідомлявся належним чином 14.05.2026, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення.
Станом на момент розгляду цієї справи жодних заяв по суті справи на адресу суду не надходило. При цьому, суд враховує, що згідно з ч.4 ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) подання заяв по суті справи є правом учасників справи, а неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову. Відповідно до ч.6 ст.162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Суд дослідив матеріали справи, всебічно і повно з`ясував усі фактичні обставини, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті та встановив таке.
Відповідно до тимчасового посвідчення військовозобов`язаного НОМЕР_4 позивач перебував на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 10.04.2022 знятий з військового обліку військовозобов`язаних.
Позивач вважає, що на момент досягнення ним 40-річного віку (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_3 ) була чинною редакція ст. 28 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», згідно з якою граничний вік перебування у запасі для осіб рядового складу становив 40 років. Відтак, з 31.03.2014 він законно набув право на виключення з військового обліку за віком.
31.12.2026 позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_4 із заявами про виключення його з військового обліку у зв`язку з досягненням граничний вік перебування на військовому обліку відповідно до статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до Листа від 06.01.2026 № 201 ІНФОРМАЦІЯ_1 розглянуто заяву від 31.12.2025, щодо виключення позивача з військового обліку у зв`язку з досягненням граничного віку перебування на військовому обліку. Повідомлено про те, що подані позивачем документи можуть слугувати до прийняття позитивного рішення при безпосередньому прибутті з оригіналами документів до ІНФОРМАЦІЯ_5 .
ІНФОРМАЦІЯ_6 у відповідь на заяву позивача від 31.12.2025 повідомив про те, що згідно з інформації Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, з 15.10.1996 позивач перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних у ІНФОРМАЦІЯ_7 як такий, що підлягає призову на військову службу під час мобілізації. Відтак станом на 12.01.2026 не має підстав для виключення позивача з військового обліку, згідно з підпунктом 4 частини 6 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки відповідно до приписів статті 28 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», позивач не досяг граничного віку перебування у запасі.
Позивач вважає такі дії протиправними, відтак звернувся із вказаним позовом до суду.
При прийнятті рішення суд керується такими нормами права.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Також Указом Президента України від 24.02.2022 року № 69/2022 оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.
В подальшому Указами Президента України воєнний стан продовжувався. Станом на дату розгляду справи воєнний стан в Україні триває.
Преамбулою Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ) визначено, що цей Закон здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону № 2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Згідно з ч. 3 ст. 1 Закону № 2232-XII військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Відповідно до ч. 7 ст. 1 Закону № 2232-XII передбачено, що виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
За визначенням, наведеним у частині першій статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом (частина друга статті 2 Закону № 2232-ХІІ).
Згідно з ч.ч. 3-4 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Відповідно до ч. 9 ст. 1 Закону № 2232-XII серед іншого, визначено, що стосується військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
Приписами частини 1 статті 34 Закону №2232-ХІІ передбачено, що персонально-якісний облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів передбачає облік відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які узагальнюються в облікових документах та вносяться до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Ведення персонально-якісного обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів покладається на відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.
Призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (абзац 1 частини 1 статті 39 Закону № 2232-XII).
Правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, визначені Законом України "Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів" № 1951-VIII від 16.03.2017 (далі - Закон № 1951-VIII).
Відповідно до статті 1 Закону № 1951-VIII єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів - це інформаційно-комунікаційна система, призначена для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів, створена для забезпечення військового обліку громадян України.
Згідно з статтею 3 Закону № 1951-VIII основними засадами ведення Реєстру є:
1) обов`язковість та своєчасність внесення до Реєстру передбачених цим Законом відомостей про призовників, військовозобов`язаних та резервістів;
2) повнота та актуалізація відомостей Реєстру про призовників, військовозобов`язаних та резервістів;
3) захищеність Реєстру та внесених до нього відомостей - держава гарантує захист бази даних Реєстру від несанкціонованого доступу та зловживання доступом, незаконного використання відомостей Реєстру, порушення цілісності бази даних Реєстру та його апаратного чи програмного забезпечення, а також гарантує дотримання законодавства щодо захисту персональних даних призовників, військовозобов`язаних та резервістів, наявних у Реєстрі.
Так, ст. 5 Закону № 1951-VIII передбачено, що держателем Реєстру є Міністерство оборони України (далі - Держатель Реєстру), розпорядником Реєстру є Генеральний штаб Збройних Сил України (далі - розпорядник Реєстру), а Служба безпеки України та розвідувальні органи України є органами адміністрування та ведення Реєстру. Адміністратором Реєстру є Держатель Реєстру…Органами адміністрування Реєстру в межах своїх повноважень є: уповноважений орган адміністрування держателя Реєстру; оперативні командування; територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя; Центральне управління Служби безпеки України; відповідні підрозділи розвідувальних органів України. Органи ведення Реєстру забезпечують ведення Реєстру та актуалізацію його бази даних.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону № 1951-VIII до Реєстру вносяться, обробляються та зберігаються в базі даних Реєстру такі відомості: 1) персональні дані призовників, військовозобов`язаних та резервістів; 2) службові дані призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 9 Закону № 1951-VIII передбачено, що призовник, військовозобов`язаний та резервіст має право: отримувати інформацію про своє включення (невключення) до Реєстру та відомості про себе, внесені до Реєстру, в тому числі через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста; звертатися в порядку, встановленому адміністратором Реєстру, до відповідного органу ведення Реєстру з мотивованою заявою щодо неправомірного включення (невключення) до Реєстру запису про себе, виправлення недостовірних відомостей Реєстру.
На виконання частини 1 статті 14 Закону № 1951-VIII, ведення Реєстру включає:
1) внесення запису про призовників, військовозобов`язаних та резервістів до бази даних Реєстру для взяття на облік або при відновленні на військовому обліку з перевіркою відповідності персональних та службових даних призовників, військовозобов`язаних та резервістів існуючим обліковим даним;
2) внесення змін до персональних та службових даних призовників, військовозобов`язаних, резервістів на підставі відомостей органів виконавчої влади, інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, закладів освіти незалежно від підпорядкування і форми власності, а також відомостей, що подаються органу ведення Реєстру призовниками, військовозобов`язаними, резервістами;
3) знищення повторного запису Реєстру в разі його виявлення.
Актуалізація бази даних Реєстру здійснюється на підставі відомостей, що вносяться органами ведення Реєстру, а також шляхом електронної інформаційної взаємодії (обміну відомостями) між Реєстром та інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи, передбачені цією частиною (частина 3 статті 14 Закону № 1951-VIII).
Отже, у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів має відображатись повна та дійсна інформація щодо призовників, військовозобов`язаних і резервістів, для забезпечення ведення військового обліку громадян України. Органи адміністрування Реєстру, зокрема, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, зобов`язані вносити до Реєстру інформацію щодо призовників, військовозобов`язаних та резервістів, в тому числі і інформацію про проходження медичного огляду (військово-лікарської експертизи), а також проводити актуалізацію цієї інформації у разі її зміни.
Підстави взяття на військовий облік, зняття та виключення з нього визначені статтею 37 Закону №2232-ХІІ.
Відповідно до ч. 6 ст. 37 Закону № 2232-XII в редакції, чинній станом на 31.03.2014 виключенню з військового обліку у районних (міських) військових комісаріатах (військовозобов`язаних Служби безпеки України у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України) підлягають громадяни України, які: 
1) призвані чи прийняті на військову службу або направлені для проходження альтернативної (невійськової) служби; 
2) проходять військову службу (навчання) у вищих військових навчальних закладах і військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів; 
3) визнані військово-лікарськими комісіями непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку; 
4) досягли граничного віку перебування в запасі; 
5) припинили громадянство України; 
6) були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину; 
7) направлені для відбування покарання до установ виконання покарань або до яких застосовано примусові заходи медичного характеру; 
8) не отримали до 40-річного віку військово-облікової або спорідненої з нею спеціальності; 
9) померли. 
Запас військовозобов`язаних згідно ст. 28 Закону №2232-XII у редакції, яка діяла на момент досягнення позивачем сорокарічного віку, поділявся на два розряди, що встановлювалися залежно від віку військовозобов`язаних.
Військовозобов`язані, які перебували у запасі та мали військові звання рядового, сержантського і старшинського складу, поділялися на розряди за віком:
1) перший розряд – до 35 років;
2) другий розряд: рядовий склад – до 40 років; сержантський і старшинський склад: сержанти і старшини – до 45 років; прапорщики і мічмани – до 50 років.
При цьому граничний вік перебування в запасі другого розряду був граничним віком перебування в запасі та у військовому резерві.
У подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації» від 27 березня 2014 року №1169-VII внесено зміни до статті 28 Закону №2232-XII та змінено граничний вік перебування в запасі другого розряду до 50 років, а Законом України «Про внесення змін до статті 28 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»» від 22 липня 2014 року № 1604-VII – до 60 років.
Водночас, приписи Закону № 2232-XII про те, що граничний вік перебування в запасі другого розряду є граничним віком перебування в запасі та у військовому резерві, змін не зазнали.
Суд вказує про те, що станом на момент звернення позивача із заявою про виключення його з військового обліку у зв`язку з досягненням граничний вік перебування на військовому обліку відповідно до статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», позивачу виповнилося 52 роки.
Однак, з набранням чинності змін до статті 28 Закону № 2232-XII від 27 березня 2014 року №1169-VII та від 22 липня 2014 року № 1604-VII позивач є таким, що підпадає під його дію як особа, яка не досягла встановленого законом граничного віку перебування у запасі військовозобов`язаних другого розряду.
Таким чином, оскільки за нормами ст. 28 Закону № 2232-XII, чинними станом на дату розгляду заяви позивача не досягнув граничного віку перебування у запасі, який дає право на виключення з військового обліку (60 років), у відповідача були відсутні законні підстави для виключення позивача з військового обліку, як особу яка досягла граничного віку перебування у запасі військовозобов`язаних.
Щодо норми ст. 58 Конституції України, на необхідність застосування яких посилається позивач, суд зазначає про таке.
У Рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 (справа №1-7/99 про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Тобто, дія нормативно-правового акта в часі пов`язується із вступом його в силу і з моментом втрати ним юридичної сили.
За колом осіб дія нормативно-правового акта поділяється на такі види: загальні (розраховані на все населення), спеціальні (розраховані на певне коло осіб) та виняткові (роблять винятки із загальних і спеціальних).
На порядок дії нормативно-правового акта за колом осіб поширюється загальне правило: нормативно-правовий акт діє стосовно всіх осіб, які перебувають на території його дії і є суб`єктами відносин, на яких він розрахований. Коло осіб, на яких поширює свою дію той чи інший нормативно-правовий акт, може визначатися також за ознакою статі, віком, професійної приналежності (наприклад, військовослужбовці), станом здоров`я.
Внесення змін до законодавства, яке призводить до погіршення становища особи, може суперечити принципу незворотності дії закону в часі (стаття 58 Конституції України), якщо йдеться про ретроактивну дію закону.
Отже, у цьому випадку йдеться не про кримінальну або адміністративну відповідальність, а про поновлення військового обліку, що регулюється спеціальним законодавством.
Суд звертає увагу, що у зв`язку із внесенням змін до Закону № 2232-XII підвищено граничний вік перебування військовозобов`язаних у запасі. Метою таких змін було розширення кола осіб, щодо яких діє військовий обов`язок, і які мають досвід проходження військової служби та можуть бути використані для доукомплектування Збройних Сил України, тобто збільшення мобілізаційного ресурсу держави.
З часу набрання чинності змін до вказаного Закону він поширює свою дію на всій території України і розповсюджується на всіх осіб, що не досягли граничного віку перебування у запасі.
Таким чином, суд дійшов висновку, що оскільки за чинними нормами ст. 28 Закону № 2232-XII позивач не досяг граничного віку перебування у запасі та є військовозобов`язаним, відповідач правомірно відмовив у виключенні позивача з військового обліку з 31 березня 2014 року та внесенні відповідних відомості до Єдиного державного реєстру військовозобов`язаних «Оберіг».
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позов слід відмовити повністю.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Керуючись ст.ст.6-10, 14, 72-77, 90, 132, 159, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) визнати протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії – відмовити повністю. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя	Брильовський Роман Михайлович