ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 червня 2026 р. 	Справа № 440/2709/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Макаренко Я.М. , Спаскіна О.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.02.2026, головуючий суддя І інстанції: М.В. Довгопол, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 03.02.26 по справі № 440/2709/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Національної поліції в Полтавській області   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі також - позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Полтавській області (надалі також - відповідач), в якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 жовтня 2018 року (день після звільнення зі служби у поліції) по 18 липня 2022 року (день до внесення зміни до статті 117 КЗпП України) та за період з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року (6 місячний термін для обрахування середнього заробітку, встановлений Законом № 2352-ІХ);
- стягнути з Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні 13 жовтня 2018 року по 18 липня 2022 року в сумі 230 169,28 грн. та за період з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року в сумі 74 399,78 грн.
Рішенням від 03 лютого 2026 року Полтавський окружний адміністративний суд задовольнив частково позов ОСОБА_1 .
Визнав протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Стягнув з Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 271110,28 грн двісті сімдесят одна тисяча сто десять гривень двадцять вісім копійок).
У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 2168,88 грн.
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в якій, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.02.2026 у справі № 440/2709/25 в частині задоволених позовних вимог, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 .
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач посилається на те, що на даний час керуючись чинним Кодексом закону про працю України стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку не може перевищувати шість місяців такого прострочення, а відтак відсутня необхідність розділяти на 2 періоди затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до довідки УФЗБО ГУНП від 26.05.2025 №92962-2025 розмір середньоденного грошового забезпечення позивача становить 345,48 грн. Отже, навіть в разі задоволення позовних вимог, розмір середнього заробітку позивача за шість місяців (182 календарних дні) за період 19.07.2022 по 19.01.2023 становить 62 877,36 грн. (345,48 грн. х 182 дні). Відтак на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.12.2024 по справі № 440/12332/24 позивачу виплачено 30033,42 грн. Загальний розмір належних позивачу при звільненні виплат складав - 63 872,34 грн. (33838,92 грн. (виплачені при звільненні у жовтні 2018 року) + 30033,42 грн. (виплачені за рішенням суду у справі №440/12332/24). Отже, оскільки загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат у жовтні 2018 року склав 63872,34 грн, частка суми доплати одноразової грошової допомоги при звільненні, виплаченої за рішенням суду (30033,42 грн.), становить 47,02 %. Відтак навіть в разі задоволення позовних вимог позивача розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахування принципу співмірності повинен бути 30 032,77 грн. (63 872,34 грн. х 47,02%), а не 271110,28 грн., як зазначив у своєму рішенні суд першої інстанції.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, норм процесуального та матеріального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що Наказом Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 07 листопада 2015 року №6 о/c прийнято ОСОБА_1 на службу до Національної поліції України на посаду старшого інспектора батальйону патрульної служби поліції особливого призначення Головного управління Національної поліції в Полтавській області, присвоївши йому спеціальне звання "лейтенант поліції".
Починаючи з 07 листопада 2015 року по 12 жовтня 2018 року ОСОБА_1 проходив внутрішню службу у Головному управлінні Національної поліції в Полтавській області на посаді інспектора взводу №1 роти №2 батальйону поліції особливого призначення ГУНП.
Наказом начальника Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 12 жовтня 2018 року №507 о/c старшого лейтенанта ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням).
16.09.2024 в інтересах ОСОБА_1 подано на адресу Головного управління НГУ в Полтавській області адвокатський запит, у якому запитувались докази нарахування та виплати індексації грошового забезпечення.
Відповідно до наданої ГУНП в Полтавській області довідки про розмір та склад грошового забезпечення та розмір нарахованої індексації ОСОБА_1 , що індексація ОСОБА_1 була виплачена за період з 01.11.2017 по 12.10.2018 (дата звільнення).
Не погоджуючись із правильністю розміру виплаченої індексації, ОСОБА_1 звернувся до суду із відповідним позовом.
Вказані обставини встановлені в рішенні Полтавського окружного адміністративного суду від 17.12.2024 у справі №440/12332/24, а відтак, в силу приписів статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають доказуванню.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 17.12.2024 у справі №440/12332/24, яке набрало законної сили 01.08.2025, позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період із 01.06.2016 по 31.10.2017. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період із 01.06.2016 по 31.10.2017. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 по 12.10.2018 з урахуванням приписів абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, а саме - у фіксованій величині 4463,15 грн. на місяць. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 12.10.2018 у повному розмірі відповідно до приписів абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, у фіксованій величині 4463,15 грн. на місяць із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.
Згідно листа ГУНП в Полтавській області від 27.02.2025 №39691-2025 на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.12.2024 у справі №440/12332/24 ГУНП в Полтавській області ОСОБА_1 нарахована індексація за період із 01.06.2016 по 31.10.2017 та за період з 01.03.2018 по 12.10.2018 із урахуванням фактично виплачених раніше сум. Виплата проведена в сумі 2598,88 грн. та у сумі 27497,53 грн. відповідно на надані реквізити в АТ КБ "Приватбанку". Станом на 27.02.2025 платіжні документи знаходяться в ГУДКСУ м. Полтави.
Відповідно до платіжних інструкцій від 26.02.2025, виплата позивачу вищевказаних сум індексації фактично проведена 27.02.2025 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.
Вважаючи протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 13 жовтня 2018 року (день після звільнення зі служби у поліції) по 18 липня 2022 року (день до внесення зміни до статті 117 КЗпП України) та за період з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року (6 місячний термін для обрахування середнього заробітку, встановлений Законом № 2352-ІХ), позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що у спірному випадку довідка Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Полтавській області від 27.10.2023 №1511/115/29/09/01-2023 включає одну одноразову виплату позивачу у вересні 2018 року, а саме, 2400,00 грн матеріальної допомоги на оздоровлення, решта ж визначених складових сум грошового забезпечення за серпень та вересень 2018 року є постійними виплатами, в тому числі постійною виплатою є й індексація, а тому суд вважає помилковим неврахування сум виплаченої позивачу індексації у серпні та вересні 2018 року у довідці Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Полтавській області від 26.05.2025 №92962-2025. З огляду на викладене, а також частково враховуючи дані довідки від 27.10.2023 №1511/115/29/09/01-2023, суд доходить висновку, що на дату звільнення зі служби в поліції розмір середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 складав 369,45 грн (11268,32 грн + 11268,32 грн) : 61 день), а не 408,79 грн, як помилково зазначає позивач у позовній заяві. Суд зазначив, що загальний розмір належних позивачу при звільненні виплат складав - 63935,33 грн (33838,92 грн (виплачені відповідачем у жовтні 2018 року (а.с. 46)) + 30096,41 грн (виплачені за рішенням суду у справі №440/12332/24. Отже, оскільки загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат у жовтні 2018 року склав 63935,33 грн., частка суми доплати одноразової грошової допомоги при звільненні, виплаченої за рішенням суду (30096,41 грн.), становить 47,07 %. Відтак, враховуючи те, що позивача звільнено зі служби в поліції 12.10.2018, судове рішення у справі №440/12332/24, на виконання якого нараховано індексацію, за затримку виплату якої позивач просить стягнути середній заробіток, набрало законної сили 01.08.2025, а виплата індексації грошового забезпечення позивача на виконання судового рішення у справі №440/12332/24 здійснена 27.02.2025, при цьому частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні із загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат, складає 47,07 % суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за періоди з 13.10.2018 по 18.07.2022 та з 19.07.2022 по 19.01.2023 підлягають зменшенню та визначенню в розмірах, прямо пропорційних розміру невиплачених звільненому працівникові сум, а саме у розмірах 239112,66 грн. (507993,75 грн. х 47,07%) та 31997,62 грн. ( 67978,80 грн. х 47,07%), а разом 271110,28 грн. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також , виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до приписів абзацу 1 статті 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на дату звільнення позивача з військової служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Частиною 1 статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на дату виникнення спірних відносин) визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.
Частиною 2 статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на дату виникнення спірних відносин) передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року №2352-ІХ (далі - Закон № 2352-ІХ) положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Закон №2352-ІХ нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.
Особливістю спірних правовідносин є те, що впродовж періоду, за який позивачу належить виплата середнього заробітку, було внесено зміни до статті 117 КЗпП України, яка визначає загальні умови відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Питання застосування статті 117 КЗпП України до подібних триваючих правовідносин вже вирішувалося Верховним Судом.
Після відкриття провадження у справі Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22, в якій зазначив, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX - 19 липня 2022 року положення статті 117 КЗпП України, у попередній редакції Закону № 3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 КЗпП України. Так, до 19 липня 2022 року правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, тоді як після 19 липня 2022 року підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.
Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 КЗпП України (у попередній редакції № 3248-IV, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України (у новій редакції Закону № 2352-IX, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями).
Окремо Верховний Суд у вказаній постанові розглянув можливість розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (щодо пропорційного зменшення середнього заробітку), на правовідносини, які регулюються статтею 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.
Верховний Суд зазначив, що у зв`язку з набранням чинності Законом № 2352-IX, яким статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону від 20 грудня 2005 року № 3248-IV, втратила чинність. Отже, розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, на статтю 117 КЗпП України в новій редакцій, яка регулює правовідносини, які виникли / тривають після 19 липня 2022 року є неможливим.
Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 вважає помилковим висновок Верховного Суду справі №440/6856/22 про те, що після 19 липня 2022 року приписи ст.117 КЗпП України в редакції Закону №2352-ІХ, якими законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, діють без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівнику, оскільки поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати.
Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
Як було зазначено вище, Закон № 2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права компенсація, а не покарання, тому і принципи розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.
Натомість підхід, запропонований Касаційним адміністративним судом у справі № 440/6856/22, не відповідає фундаментальним принципам справедливості та пропорційності, адже передбачає формальний підхід до вирішення такого трудового спору, що допускає можливість стягнення очевидно неспівмірної суми.
Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погодилась з доводами колегії суддів Касаційного цивільного суду щодо наявності підстав для відступу від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 6 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, та вважала за необхідне сформулювати такий правовий висновок.
Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Тобто, розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Колегія суддів звертає увагу, що на час проведення з позивачем повного розрахунку та на день звернення до суду з цим позовом, стаття 117 КЗпП України передбачає обмеження щодо максимального строку затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком - у шість місяців.
Водночас, враховуючи наведене, колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідача щодо відсутності необхідності розмежування періодів затримки розрахунку при звільненні. Такі доводи не узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22.
Колегія суддів зазначає, що спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 13.10.2018 (з дня, наступного по день звільнення) по 26.02.2025 (останній день перед остаточним розрахунком), а тому такий умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом №2352-ІХ (19.07.2022) і після цього:
1) період з 13.10.2018 по 18.07.2022 року, до якого підлягають урахуванню норми статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, та висновки Верховного Суду у справі №761/9584-15-ц щодо застосування принципу співмірності, які стосуються безпосередньо цієї статті у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року;
2) період з 19.07.2022 по 26.02.2025, до якого підлягають врахуванню норми статті 117 КЗпП України, у редакції чинній на момент ухвалення рішення, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, із застосуванням принципу співмірності, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі №489/6074/23.
Щодо розрахунку середнього заробітку колегія суддів зазначає наступне.
Вирішення питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100 (далі - Порядок № 100).
Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі-Порядок №260)
Як вбачається з положень п. 7 Порядку № 260, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.
Отже, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, слід виходити з числа календарних днів за цей період.
Як вбачається з матеріалів справи, грошове забезпечення ОСОБА_1 у серпні 2018 року склало 11268,32 грн., у вересні 2018 року - 13668,32 грн., проте 2400,00 грн. матеріальної допомоги на оздоровлення не включається до розрахунку середньоденного грошового забезпечення, тому за вересень необхідно враховувати виплату 11268, 32 грн.
Враховуючи вищевикладене, розмір середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 складав 369,45 грн. (11268,32 грн. + 11268,32 грн.) : 61 день).
Колегією суддів встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 відповідачем не проведено повний розрахунок.
Остаточний розрахунок з позивачем фактично був здійснений 27.02.2025 на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.12.2024 у справі №440/12332/24.
Загальні кількість днів затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 13.10.2018 по 18.07.2022 становить 1375 календарних днів, з 19.07.2022 по 26.02.2025 (за період 6 місяців) - 184 календарних днів, всього - 1559 календарних днів.
Таким чином, середній заробіток за затримку розрахунку за період з 13.10.2018 по 26.02.2025 становить 575 972,55 грн. ( 369,45 грн * 1559 календарних днів).
Застосовуючи висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 та Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23, до обставин цієї справи, колегія суддів враховує таке.
Загальна сума виплат на момент здійснення остаточного розрахунку повинна була становити 63935,33 грн. (33838,92 грн. + 30096,41 грн.).
Невиплачена позивачу при звільненні сума на виконання судових рішень, з якою пов`язується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, становить 30096,41 грн.
Тож відсоткове співвідношення невиплаченої суми буде становити: 47,07 % (30096,41 грн * 100% : 63935,33 грн).
Як вже було зазначено, загальний розмір обрахованої судом відповідно до Порядку № 100 суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні становить 575 972,55 грн.
За таких обставин, колегія суддів, з виходячи з принципу пропорційності, враховуючи висновки, що містяться у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача у спірних правовідносинах шляхом стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 271110,28 грн. (47,07 % від 575 972,55), тобто з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.
Підсумовуючи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо не проведення відповідачем своєчасного та повного розрахунку з позивачем при звільненні та наявність підстав для стягнення на його користь середнього заробітку у сумі 271110,28 грн. за час затримки повного розрахунку при звільненні в розмірі, визначеному судом.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Полтавській області - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.02.2026 по справі № 440/2709/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		С.П. Жигилій 	
Судді	   	Я.М. Макаренко   О.А. Спаскін