ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року	м. Одеса	Справа № 915/347/25	
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №1
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:
головуючого судді Савицького Я.Ф.,
суддів: Богацької Н.С.,
Ярош А.І.,
секретар судового засідання – Полінецька В.С.,

за участю представників учасників судового процесу:
від прокуратури: Черніговська О.С., за посвідченням;
від позивача: не з`явився;
від відповідача-1: не з`явився;
від відповідача-2: Татарінов В.П., за ордером;
від третьої особи: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “МК-Трейд” 
на рішення Господарського суду Миколаївської області
від 21 липня 2025 року (повний текст складено 03.10.2025)
у справі № 915/347/25
за позовом: Заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради
до відповідачів:
1. Товариства з обмеженою відповідальністю “Євротехцентр” 
2. Товариства з обмеженою відповідальністю “МК-Трейд” 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів:  ОСОБА_1 
про: витребування земельної ділянки (згідно заяви про зміну предмета позову вх. №6290/25 від 28.04.2025)

суддя суду першої інстанції: Мавродієва М.В.
місце винесення рішення: м. Миколаїв, вулиця Фалєєвська, 14, Господарський суд Миколаївської області
Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.
В судовому засіданні 08.04.2026, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:
У березні 2025 року заступник керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва (далі також – Прокурор, позивач) в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради (далі також – ММР, Міська рада) звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) “Євротехцентр” (далі також – відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) “МК-Трейд” (далі також – відповідач-2), у якому просив суд (з урахуванням заяви про зміну предмета позову вх. №6290/25 від 28.04.2025) витребувати на користь територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради від Товариства з обмеженою відповідальністю “МК-Трейд” земельну ділянку площею 938 кв.м. з кадастровим номером 4810137200:01:033:0029 по пров. Прикордонному третьому, 9/7 у м. Миколаєві. 
В обґрунтування позовних вимог, Прокурор послався на порушення інтересів держави у зв`язку з незаконним відведенням землі прибережної захисної смуги р. Південний Буг із комунальної у приватну власність.
Водночас, Прокурором були обґрунтовані підстави свого представництва для здійснення захисту інтересів держави в особі ММР.
Під час відкриття провадження у справі №915/347/25 місцевим господарським судом до участі в останньої було залучено ОСОБА_1 (як первинного набувача спірної земельної ділянки) в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів.
В процесі розгляду справи Заступник керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва також подав до суду першої інстанції заяву про забезпечення позову, в якій просив заборонити суб`єктам державної реєстрації прав, які уповноважені відповідно до законодавства України проводити реєстраційні дії щодо об`єктів нерухомого майна або проводити зміни в будь-який інший спосіб в Державному реєстрі прав, вчиняти реєстраційні дії відносно земельної ділянки площею 938 кв.м з кадастровим номером 4810137200:01:033:0029 по пров. Прикордонному третьому, 9/7 у м. Миколаєві, у тому числі в разі її поділу чи об`єднання з іншими земельними ділянками; заборонити ТОВ “МК-Трейд” укладати договори щодо земельної ділянки з кадастровим номером 4810137200:01:033:0029, вчиняти інші правочини щодо неї, а також проведення на ній будь-яких будівельних робіт.
Дану заяву суд першої інстанції задовольнив у повному обсязі своєю ухвалою від 21.03.2025.
Крім того, до суду першої інстанції з боку ТОВ “МК-Трейд” було подано заяву про застосування до позовних вимог наслідків спливу строку позовної давності, обґрунтовуючи яку відповідач-2 зазначив, що відповідно до ст. 125, ч. 1 ст. 126 Земельного кодексу України (в редакції станом на жовтень 2014 року) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Оскільки у даній справі державна реєстрація права власності за ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку відбулась 03.10.2014, то строк позовної давності почав свій перебіг саме з 03.10.2014, в той час як позов було подано в березні 2025, тобто, більше ніж через 10 років. Отже, на переконання відрповідача-2, при вирішенні цього спору позовна давність може бути застосована.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 21.07.2025 у справі №915/347/25 (суддя Мавродієва М.В.) позовні вимоги задоволено. Витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю “МК-Трейд” на користь територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 938 кв.м. з кадастровим номером 4810137200:01:033:0029 по пров. Прикордонному третьому, 9/7 у м. Миколаєві. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “МК-Трейд” на користь Миколаївської обласної прокуратури 2 422,40 грн. судового збору.
Суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність звернення до суду із відповідним позовом Прокурора в інтересах держави (територіальної громади м. Миколаєва) та дотримання ним передбачений ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” порядок реалізації такого захисту.
Задовольняючи позовні вимоги по суті спору, місцевий господарський суд дійшов наступних висновків:
- спірна земельна ділянка повністю розташована в межах прибережної захисної смуги річки Південний Буг (великої річки загальнодержавного значення), що підтверджується даними органів влади, геопросторовими матеріалами та містобудівною і землевпорядною документацією;
- оскільки земельна ділянка з кадастровим номером 4810137200:01:033:0029 належить до земель водного фонду та земель загального користування, то остання не могла передаватися з комунальної у приватну власність ОСОБА_1 , у тому числі для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а відтак, підлягала зміні цільового призначення для житлової забудови;
- рішення Миколаївської міської ради від 16.09.2014 №43/40, яким фактично незаконно змінено цільове призначення земельної ділянки водного фонду шляхом передачі її у власність ОСОБА_1 , як землі житлової та громадської забудови, прийнято з порушенням вимог земельного, водного, природоохоронного та містобудівного законодавства, без обов`язкових погоджень, унаслідок чого є незаконним;
- з огляду на те, що на підставі вказаного рішення міської ради ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності від 06.10.2014 №27723436, то останнє є недійсним;
- оскільки ОСОБА_1 не набула право власності на спірну земельну ділянку на законних підставах, то третя особа не мала права розпоряджатись нею, у тому числі відчужувати на користь ТОВ “Євротехцентр”;
- відповідно, і ТОВ “Євротехцентр” не мало права розпоряджатись спірною земельною ділянкою та вносити її до статутного капіталу ТОВ “МК-Трейд”;
- отже, у даному випадку єдиним можливим способом захисту порушених інтересів держави у даній справі є витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов), оскільки метою позову про витребування майна є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений;
- всі набувачі спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, з огляду на зовнішні та очевидні природні ознаки її розташування поблизу урізу води річки Південний Буг, могли і повинні були знати про належність цієї ділянки до земель водного фонду та неможливість її набуття у приватну власність в силу в силу імперативних вимог законодавства України. Отже, ТОВ “МК-Трейд” усвідомлювало ризик набуття земельної ділянки прибережної захисної смуги р. Південний Буг, отже, мало можливість від цього утриматись. Вказане призвело до висновку суду про недобросовісну поведінку відповідача-2.
Щодо строку позовної давності, то суд першої інстанції, врахувавши приписи п.19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, зазначив, що у спірних правовідносинах з 24.02.2022 перебіг позовної давності зупинився на строк дії воєнного стану в Україні, який діє станом на дату ухвалення рішення суду у даній справі.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю “МК-Трейд” звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.07.2025 у справі №915/347/25 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. 
Так, в обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги ТОВ “МК-Трейд” вказує, зокрема, наступне:
- Прокурором пред`явлено позов, позивачем за яким є орган місцевого самоврядування, який за доводами Прокурора сам порушив закон, оскільки незаконно передав земельну ділянку водного фонду в приватну власність фізичної особи. Отже, Миколаївська міська рада у даному випадку має бути відповідачем, а не позивачем. Не пред`явлення позовних вимог до Миколаївської міської ради, яка, на думку Прокурора, з порушенням закону передала у приватну власність земельну ділянку водного фонду та не залучення Миколаївської міської ради співвідповідачем у справі є підставою до відмови в позові, незалежно від обґрунтованості чи не обґрунтованості позовних вимог по суті;
- розміри та межі водоохоронних зон та прибережної захисної смуги у межах населених пунктів (на землях міст, селищ міського типу та сіл) встановлюються з урахуванням містобудівної документації та конкретних умов забудови існуючих на час їх встановлення. В разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів необхідно враховувати також конкретну ситуацію. Наявні у справі докази підтверджують факт, що спірна земельна ділянка вільна від забудови та її відстань від урізу води річки Південний Буг, у той же час, Прокурором не надано жодного доказу, який би описував містобудівну ситуацію місця розташування спірної земельної ділянки та її знаходження/не знаходження в існуючому масиві міської забудови. Таким чином, ствердження Прокурора про знаходження спірної земельної ділянки у прибережній захисній смузі є хибними внаслідок невірного застосування норм матеріального права та не підтвердження такого факту належними та допустимими доказами.
- оскільки Прокурором не доведено належним чином знаходження спірної земельної ділянки у межах прибережної захисної смуги на території населеного пункту, то не можна погодитись з висновком суду першої інстанції, що в силу явних зовнішніх ознак відповідач-2 міг беззаперечно дійти висновку про віднесення спірної земельної ділянки до земель водного фонду в межах прибережної захисної смуги, адже, на території населеного пункту межі такої смуги не є очевидними. Отже, оскільки недобросовісність відповідача є недоведеною, до спірних правовідносин може бути застосовано положення ст. 388 Цивільного кодексу України, в чинній редакції, зокрема, преклюзивний строк витребування встановлений ч. 3 ст. 388 Цивільного кодексу України;
- у зв`язку з набранням чинності 09.04.2025 Законом України № 4292-IX “Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача”, яким доповнено ст. 164 Господарського процесуального кодексу України, відповідні законодавчі зміни мають прямий вплив на процесуальні права і обов`язки сторін у даній справі, оскільки стосуються тієї ж категорії – захисту прав добросовісного набувача. Однак, при розгляді даної справи - №915/347/25, після прийняття судом до розгляду заяви Прокурора про зміну предмета спору на вимогу про витребування земельної ділянки, судом не було залишено позовну заяву без руху з метою надання строку для надання суду документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна;
- судом не надано жодної оцінки поважності пропуску строку позовної давності саме позивачем – Миколаївською міською радою. До того ж, в матеріалах справи відсутні відомості наявності об`єктивних перешкод, які б з 03.10.2014 перешкоджали або суттєво утруднювали для Миколаївської міської ради звернення до суду з відповідним позовом негаторним або віндикаційним. Водночас, аналіз змісту ч. 8 ст. 261 Цивільного кодексу України, свідчить про те, що обізнаність позивача та Прокурора про порушення прав позивача або особу, яка їх порушила, не має жодного значення при застосуванні цієї норми права, адже, початок перебігу строку позовної давності пов`язаний з моментом державної реєстрації прав на спірний об`єкт нерухомого майна;
- зауважуючи, що позов було подано Прокурором, ніж через 10 років після першої передачі спірної земельної ділянки першому набувачу, апелянт не погоджується з відмовою суду першої інстанції в застосуванні позовної давності на підставі положень п.19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, оскільки останні зупиняють перебіг позовної давності, а не зупиняють дію позовної давності, як інституту права;
- Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України було доповнено п. 19 відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 року № 2120-IX, який набрав чинності 17.03.2022. Оскільки, у спорі, що розглядається, як було доведено вище, перебіг позовної давності почався 03.10.2014, відповідно, станом на 17.03.2022 (набрання чинності п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України), позовна давність у спірних правовідносинах спливла і повинна бути застосована у спорі.
За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом від 23.10.2025, для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Савицького Я.Ф., суддів: Богацької Н.С., Ярош А.І.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ “МК-Трейд” на рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.07.2025 у справі №915/347/25; продовжено розгляд вказаної апеляційної скарги на розумний строк та призначено її до розгляду на 04.02.2026. Крім того, зазначеною ухвалою учасникам справи встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено про їх право у цій строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання процесуального характеру.
18.11.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Прокурора надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Прокурор не погодився з доводами останньої, навів свої заперечення, з урахуванням яких вказав, що підстави для задоволення апеляційної скарги ТОВ «МК-Трейд» та скасування оскаржуваного рішення суду від 21.07.2025 у справі№915/347/25 відсутні.
Узагальнено позиція Прокурора полягає у наступному:
- у спірних правовідносинах Прокурор захищає інтереси держави, які виражаються в інтересах членів територіальної громади (власника спірної земельної ділянки), яка в свою чергу, бере участь у справі через відповідний орган місцевого самоврядування згідно його компетенції. За положеннями ст. 45 Господарського процесуального кодексу України, позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов, а відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу. Жодних вимог до Міської ради не заявлено, а тому процесуальних підстав зазначати її відповідачем у Прокурора немає;
- Прокурором підтверджено належними та допустимими доказами факт входження спірної ділянки у прибережну захисну смугу річки Південний Буг, для якої законодавством встановлено прибережну захисну смугу шириною 100 метрів. Вказане підтверджено наявними у матеріалах справи доказами, зокрема: відповідно до викопіювань з ортофотоплану Геоінформаційної системи містобудівного кадастру Миколаївської міської ради відстань від урізу води до південної межі земельної ділянки з кадастровим номером 4810137200:01:033:0029 складає 52 м, до північної – 82 м. Крім того, у рішення міської ради №43/40 від 16.09.2014 також зазначено, що спірна ділянка має обмеження у використанні типу 05.01 – водоохоронна зона. За такого, набуття права приватної власності на спірну земельну ділянку прямо заборонено законом. Також, цю ділянку заборонено використовувати для цілей будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. При цьому, відповідачем-2 не надано жодних доказів, які спростовують позицію прокуратури щодо належності ділянки до прибережної захисної смуги р. Південний Буг;
- поза увагою відповідача-2 залишилась належність спірної ділянки до земель загального користування комунальної власності. Так, відповідно до Генерального плану спірна ділянка віднесена до територій зелених насаджень загального користування. На підтвердження цього прокурором до позову додано інформацію Департаменту архітектури та містобудування Миколаївської міської ради від 13.06.2024. Враховуючи, що спірна ділянка є землею загального користування міста, то вона за жодних умов, як і земля прибережної захисної смуги, не могла бути передана із комунальної власності у приватну;
- посилання відповідача-2 на набрання чинності Закону № 4292-ІХ є безпідставними, оскільки позовна заява Прокурора подана ще 04.03.2025, тобто до набрання ним чинності , а отже підстав для покладення судом на прокурора обов`язку, визначеного у ч. 6 ст. 164 Господарського процесуального кодексу України (внести на депозитний рахунок суду грошові кошти у розмірі вартості спірної ділянки) немає;
- крім того, ця норма містить обов`язок подати суду відповідні документи при поданні позовної заяви (а не заяви про зміну предмету позову) та лише у випадку витребування нерухомого майна від добросовісного набувача. Проте, Прокурор у позові та в заяві про зміну предмету позову зазначав, що ТОВ “МК-Трейд” є недобросовісним набувачем. З вказаним погодився і суд при ухваленні судового рішення;
- первісно у справі №915/347/25 Прокурором був поданий негаторний позов, до якого строки позовної давності не застосовуються, а з урахуванням набрання чинності Законом України від 12.03.2025 змінено предмет позову на віндикаційний як єдино можливий спосіб захисту порушених інтересів держави відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України;
- частина 8 ст. 261 Цивільного кодексу України, на яку посилається відповідач-2, вказуючи про початок перебігу позовної давності, не має зворотної дії в часі. Дата державної реєстрації права власності ОСОБА_1 (03.10.2014) на спірну земельну ділянку не може бути початком перебігу строку позовної давності за нормою, якої на час набуття фізичною особою права приватної власності ще не існувало (ч. 8 ст. 261 Цивільного кодексу України набрала чинності лише 09.04.2025)$
- щодо відсутності у матеріалах справи відомостей про об`єктивні причини, які б перешкоджали чи суттєво утруднювали міській раді (з 03.10.2014) можливість звернення до суду з позовом на захист прав власника землі, то за положеннями ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» саме неналежне здійснення чи нездійснення органом наданих законом повноважень на захист порушених інтересів є підставою для вжиття прокурором заходів представницького характеру;
- з огляду на законодавчі положення (Закон України №540-IX від 30.03.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» - п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України; Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 № 2120-IX - «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України були доповнені п.19; Закон України від 08.11.2023 № 3450-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини», який набрав чинності з 30.01.2024, внесено зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України: п. 19 викладено у новій редакції) щодо продовження строків позовної давності через карантин «COVID-19» та воєнний стан, з моменту завершення процедури встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді та підтвердження прокурором наявності порушень інтересів держави у спірних правовідносинах та по теперішній час, строки позовної давності не сплинули.
Інші учасники справи своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу ТОВ «МК-Трейд» не скористались. Ні, Миколаївська міська рада, ні ТОВ “Євротехцентр”, ні ОСОБА_1 відповідних відзивів суду апеляційної інстанції не надали, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.01.2026 задоволено заяву представника ТОВ «МК-Трейд» – адвоката Татарінова В`ячеслава Петровича про надання йому можливості брати участь у розгляді справи №915/347/25 поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів – через систему відеоконференцзв`язку “EasyCon”; вирішено здійснювати розгляд даної справи в режимі відеоконференції.
Однак, у зв`язку з оголошенням системою цивільної оборони на території м. Одеса повітряної тривоги, судове засідання, призначене на 04.02.2026, задля збереження життя та здоров`я учасників судового процесу, не відбулось 
В подальшому, ухвалою суду від 04.02.2026, учасників справи №915/347/25 повідомлено про те, що її розгляд відбудеться 08.04.2026 року о 14:00 год.
У судове засідання 08.04.2026 з`явились Прокурор та представник ТОВ «МК-Трейд». 
Представник відповідача-2, який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, наполягав на задоволенні останньої та просив скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції, з прийняттям нового – про відмову у задоволенні позовних вимог.
Прокурор заперечував проти апеляційних аргументів ТОВ «МК-Трейд» та, виклавши свою позицію у справі, просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги і залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.
Представники ТОВ “Євротехцентр” та третьої особи – Завістовської О.Ф. в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи та те, що матеріали справи містять докази повідомлення учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання; з огляду на те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи; участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін; явка учасників судового процесу ухвалами суду не визнана обов`язковою; матеріалів справи достатньо для її розгляду та прийняття рішення; зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги ТОВ «МК-Трейд» за відсутністю відповідача-1 та третьої особи.
У судовому засіданні 08.04.2026 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників учасників процесу, розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, Миколаївською міською радою прийнято рішення №43/40 від 16.09.2014 “Про вилучення, надання, передачу у власність, спільну сумісну та спільну часткову власність, надання в оренду земельних ділянок громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради по Центральному району м.Миколаєва” (т. 1 а.с. 57).
Пунктами 7, 7.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 16.09.2014 №43/40 затверджено проект землеустрою та надано у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 938 кв.м з кадастровим номером 4810137200:01:033:0029 (під одно - та двоповерховою житловою забудовою), у тому числі 938 кв.м під прибудинковою територією, із земель комунальної власності, з віднесенням їх до земель житлової забудови, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .
Також, у п. 7 цього рішення №43/40 вказано, що земельна ділянка згідно з додатком 6 до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051, має обмеження у використанні: - типу 05.01 – “водоохоронна зона”, на земельну ділянку площею 938 кв.м.
За інформацією, яка міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, 03.10.2014 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 938 кв.м з кадастровим номером 4810137200:01:033:0029 по АДРЕСА_1 (запис №7235727) (т. 1 а.с. 51-55).
06.10.2014 ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно (спірну земельну ділянку), індексний номер 27723436.
У подальшому на підставі Договору купівлі-продажу №1626 від 15.10.2014, ОСОБА_1 продала вищевказану земельну ділянку ТОВ “Євротехцентр”.
Відповідно до інформації, яка міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, 15.10.2014 право власності на спірну земельну ділянку було зареєстровано за ТОВ “Євротехцентр”.
В свою чергу, ТОВ “Євротехцентр” 19.03.2024 за Актом приймання-передачі №1 внесло спірну земельну ділянку до статутного капіталу ТОВ “МК-Трейд”. Згідно з умовами вказаного акту-приймання передачі, товариство “МК-Трейд” зобов`язалось документально оформити право власності, в тому числі, на земельну ділянку з кадастровим номером 4810137200:01:033:0029.
22.03.2024 єдиним учасником Товариства з обмеженою відповідальністю “Євротехцентр” – ОСОБА_2 прийнято рішення №24/03-2 про вихід із складу учасників Товариства з обмеженою відповідальністю “МК-Трейд”.
У той же день - 22.03.2024 державна реєстрація права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4810137200:01:033:0029 вчинена за ТОВ “МК-Трейд”.
При цьому, згідно з інформацією Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області, викладеної у відповіді від 25.10.2023 №2282/10 на запит Прокурора від 09.10.2023 №51/50/2-976ВИХ-23, земельна ділянка з кадастровим номером 4810137200:01:033:0029 накладається на визначену в законодавстві прибережну захисну смугу шириною 100 м у межах міста Миколаєва водного об`єкту річки Південний Буг (т. 1 а.с. 88-89).
Крім того, листом від 23.01.2024 № 434/02.02.01-40/11/14/24 Міська рала (у відповідь на запит Прокурора від 24.10.2023 №51-50/2-10254ВИХ-23) надане викопіювання з ортофотоплану Геоінформаційної системи містобудівного кадастру Миколаївської міської ради щодо земельної ділянки з кадастровим номером 4810137200:01:033:0029 (т. 1 а.с. 58-60).
Відповідно до вказаного викопіювання відстань від урізу води до південної межі земельної ділянки складає 52 м., до північної – 82 м.
Листом від 13.06.2024 за №9032/12.01-12/12/7/24 Департамент архітектури та містобудування Миколаївської міської ради повідомив Прокурора про те, що згідно з основним кресленням Генерального плану міста Миколаєва, затвердженого рішенням ММР від 18.06.2009 №35/15, земельна ділянка з кадастровим номером 4810137200:01:033:0029 належить до території зелених насаджень загального користування (т. 1 а.с. 96).
У матеріалах справи також міститься відповідь Управління екології та природних ресурсів Миколаївської обласної військової адміністрації від 28.11.2023 №1607/01.1-03/04, надана на запит Прокурора від 16.11.2023 №51/50/2-11076ВИХ-23, згідно з якою землевпорядна документація щодо відведення у приватну власність ділянки з кадастровим номером 4810137200:01:033:0029 на розгляд Управління не надходила, висновки про погодження/відмову не надавались (т. 1 а.с. 97).
Крім того, Листом від 21.11.2023 №2520/10 Регіональний офіс водних ресурсів у Миколаївській області Державного агентства водних ресурсів України також повідомив Прокурора, що ним не погоджувались упродовж 2013-2014 років проекти землеустрою щодо відведення громадянам земельних ділянок по пров. Прикордонному третьому в м. Миколаєві (т. 1 а.с. 93).
Матеріали даної справи свідчать про те, що на земельній ділянці з кадастровим номером 4810137200:01:033:0029 відсутні будь-які будівлі, споруди, огородження, будівельні матеріали, що підтверджується Актом Департаменту архітектури та містобудування ММР №8 обстеження земельної ділянки від 31.01.2025 (т. 1 а.с. 63-68), листом від 03.02.2025 ММР (т. 1 а.с. 61-62) та не заперечується учасниками цієї справи. 
Апеляційним судом також встановлено, що як станом на час відведення спірної земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 (2014 рік), так і станом на час ухвалення рішення судом першої інстанції, Миколаївською міською радою не приймалось рішень щодо затвердження документації із землеустрою про затвердження проектів щодо визначення водоохоронних зон та прибережних захисних смуг на території м. Миколаєва (т.1 а.с. 90-92).
Більш того, у листі від 12.02.2024 №242-01-21 Департаментом містобудування, архітектури, капітального будівництва та супроводження проектів розвитку Миколаївської обласної військової адміністрації зазначено, що станом на 2014 рік у м. Миколаїв був чинним Генеральний план міста Миколаєва, затверджений рішенням Миколаївської міської ради від 18.06.2009 №35/18, який є чинним і на даний час. При цьому, на основному кресленні Генерального плану м. Миколаєва прибережна захисна смуга річки Південний Буг не визначена. Тобто, в містобудівній документації, що була чинною у 2014 році на території м. Миколаєва не встановлено прибережні захисні смуги річки Південний Буг відносно території, до якої входять розташовані в Центральному районі міста Миколаєва земельні ділянку, у тому числі з кадастровим номером 4810137200:01:033:0029 (т. 1 а.с. 94-95).
Прокуратурою зазначається, що відведення Миколаївською міською радою земельної ділянки площею 938 кв.м з кадастровим номером 4810137200:01:033:0029 у приватну власність ОСОБА_1 для індивідуального житлового будівництва та її подальше відчуження ТОВ “Євротехцентр”, з подальшим її внесенням до статутного капіталу ТОВ “МК-Трейд” є незаконним, що стало підставою для подання відповідного позову до суду.
При цьому, обґрунтовуючи позовні вимоги, Прокурор зазначив, що рішення Миколаївської міської ради №43/40 від 16.09.2014, яким спірну земельну ділянку передано у приватну власність ОСОБА_1 для індивідуального житлового будівництва, прийнято з порушенням вимог земельного та водного законодавства, оскільки зазначена ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги річки Південний Буг. На підтвердження цього прокурор посилається на дані Геоінформаційної системи містобудівного кадастру Миколаївської міської ради, відповідно до яких відстань від урізу води до меж ділянки становить від 52 до 82 метрів, що, на його думку, свідчить про її розташування в межах прибережної захисної смуги. При цьому. прокурор вказує, що при прийнятті рішення міська рада не врахувала вимоги ст.ст. 59, 60, 61, 83, 186-1 Земельного кодексу України та ст.ст. 88, 89 Водного кодексу України.
Також прокурор зазначає, що за відсутності проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги орган місцевого самоврядування мав керуватися нормативними розмірами таких смуг, визначеними ст. 88 Водного кодексу України та постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 №486. На його думку, спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду, а тому не могла бути передана з комунальної у приватну власність, у зв`язку з чим свідоцтво про право власності, видане ОСОБА_1 , підлягає визнанню недійсним.
У зв`язку з цим прокурор вважає, що ОСОБА_1 не набула права власності на спірну земельну ділянку на законних підставах у розумінні ст. 328 Цивільного кодексу України та не мала права розпоряджатися нею.
Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з відповідним позовом про усунення перешкод територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом визнання недійсним акту приймання-передачі майна, яке вноситься до статутного капіталу ТОВ “МК-Трейд”, №1 від 19.03.2024 в частині передання земельної ділянки площею 938 кв.м. з кадастровим номером 4810137200:01:033:0029 по АДРЕСА_2 , зі скасуванням державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та повернення цієї ділянки, яка знаходиться у прибережній захисній смузі р. Південний Буг, у власність територіальної громади міста Миколаєва.
При цьому як вбачається з матеріалів справи, в процесі розгляду останньої Прокурор звернувся із заявою про зміну предмета позову, згідно якої просив прийняти до провадження у справі №915/347/25 заяву про зміну предмету позову та розглянути позовну вимогу про витребування на користь територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради від ТОВ “МК-Трейд” земельну ділянку площею 938 кв.м. з кадастровим номером 4810137200:01:033:0029 по пров. Прикордонному третьому, 9/7 у м. Миколаєві. 
Необхідність зміни предмета позову Прокурор обґрунтував набранням чинності 09.04.2025 Законом України №4292-ІХ, яким внесено зміни до ст. 391 Цивільного кодексу України та визначено, що у випадках відчуження майна органами державної влади чи місцевого самоврядування спори щодо такого майна мають вирішуватися за правилами статей 387– 388 Цивільного кодексу України. 
У зв`язку з цим прокурор вказав на необхідність застосування віндикаційного способу захисту – витребування майна з чужого незаконного володіння.
Прокурор зазначив, що підстави позову залишаються незмінними і полягають у незаконному відведенні земельної ділянки прибережної захисної смуги річки Південний Буг. Водночас зміна предмета позову зумовлена необхідністю застосування ефективного способу захисту, який відповідає характеру порушення права, що узгоджується з положеннями ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 46 Господарського процесуального кодексу України та правовими висновками Великої Палати Верховного Суду щодо можливості зміни позовних вимог і самостійної правової кваліфікації судом спірних правовідносин.
Проаналізувавши апеляційну скаргу в межах її доводів, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.
Предметом спору у даній справі є встановлення обставин, що підтверджують або спростовують наявність підстав (з урахуванням заяви про зміну предмета позову) для витребування на користь територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради від Товариства з обмеженою відповідальністю “МК-Трейд” земельної ділянки площею 938 кв.м, кадастровий номер 4810137200:01:033:0029, що розташована за адресою: пров. Прикордонний третій, 9/7 у м. Миколаєві.
Щодо підстав представництва прокуратурою інтересів держави в особі Миколаївської міськради.
За положеннями ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про прокуратуру").
Відповідно до ч. 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. До таких осіб процесуальний закон відносить прокурора та визначає підстави участі цієї особи у господарській справі.
Так, за змістом ч. 3 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст. 174 цього Кодексу (ч. 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України).
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (ч. 5 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України).
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”.
Частиною 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч. 4 цієї статті, за якою прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
У розумінні наведених положень прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України №3-рн/99 від 08.04.1999 року під поняттям орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.
«Нездійснення захисту» має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
«Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27.02.2019 у справі №761/3884/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).
Тобто під час розгляду справи в суді фактично стороною у спорі є держава, навіть якщо прокурор визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).
Слід звернути увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Разом з тим прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17, від 20.09.2018 у справі №924/1237/17, від 23.10.2018 у справі №906/240/18, від 01.11.2018 у справі №910/18770/17, від 05.11.2018 у справі №910/4345/18).
При цьому, із урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник, у кожному конкретному випадку, самостійно визначає, з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
У даному випадку Прокурор стверджує, що перебування спірної земельної ділянки водного фонду у незаконному володінні ТОВ “МК-Трейд” завдає шкоди визначеній містобудівними документаціями територіальній системі рекреаційних, природних і водозахисних об`єктів, а також порушується гарантоване законодавством право громадян на доступ і використання територій загального користування, узбережжя річки Південний Буг, безпечне для життя і здоров`я довкілля.
За таких обставин, Прокурор вважає, що “суспільним”, “публічним” інтересом його звернення до суду з вимогою про повернення спірної ділянки є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання – незаконного набуття у приватну власність землі прибережної захисної смуги річки Південний Буг, тобто захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю українського народу.
Статтею 324 Цивільного кодексу України передбачено, що від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.
До повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин, відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України, належить, зокрема: розпорядження землями територіальних громад; вирішення земельних спорів; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.
За приписами ст. 80 Земельного кодексу України, суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності (пп. «б» цієї статті).
Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад (п. 3 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Згідно з ч.1 ст.143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.
Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 60 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”, територіальним громадам міст належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації.
Частиною 8 ст. 60 вказаного Закону визначено, що право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом у справі №915/347/25, визнав належним суб`єктом, який уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, Миколаївську міську раду, оскільки остання є повноважним представником територіальної громади міста Миколаєва, а тому має право звернутися до суду за захистом порушеного права як власник та розпорядник спірної земельної ділянки водного фонду, однак заходів до усунення порушень законодавства дотепер нею не вжито.
Як свідчать матеріали справи, прокурор проінформував Миколаївську міську раду про порушення інтересів держави в особі територіальної громади, яке полягає у порушенні законності набуття відповідачем права власності на спірну земельну ділянку.
Так, в матеріалах цієї справи міститься лист (запит) Прокурора від 19.02.2025 №51-50/2-1576ВИХ-25, адресований Миколаївській міській раді, в якому Прокурор повідомив про виявлені порушення земельного законодавства, зокрема, про незаконне вибуття спірної земельної ділянки водного фонду та необхідність її повернення у комунальну власність територіальної громади м. Миколаєва, та просив у строк до 07.03.2025 надати інформацію про вжиття відповідних заходів реагування на усунення порушень У тому числі – звернення до суду з відповідною позовною заявою) (т. 1 а.с. 83-87).
У відповідь на вищевказаний запит Прокурора, Міська рада листом від 26.02.2025 за №4850/02.02.01-40/02/012/25 повідомила Прокурору, зокрема, про те, що у зв`язку із відсутністю відповідного доручення міського голови, звернень виконавчих органів Міської ради або комунальних підприємств, позов до ТОВ “МК-Трейд” щодо спірної земельної ділянки не пред`являвся та не запланований до пред`явлення (т. 1 а.с. 107).
Тобто, про виявлені порушення вимог земельного законодавства Прокурором заздалегідь проінформовано Міську раду та надано достатньо часу для реагування на стверджувальні Прокурором порушення інтересів держави, зокрема, шляхом подання позову.
Таким чином, достовірно знаючи про незаконне відведення земель водного фонду, які обмежені в оборотоздатності, Миколаївська міська рада мала повноваження звернутися з відповідним позовом на захист інтересів громади, проте дотепер не здійснила заходи щодо усунення порушень законодавства та інтересів держави після отримання повідомлення, звернення з позовною заявою до суду не вживала.
Викладене вказує на усвідомлену пасивну поведінку органу місцевого самоврядування та свідчить про нездійснення ним захисту інтересів територіальної громади міста Миколаєва.
03.03.2025 Прокурор в порядку ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” направив Міській раді відповідне повідомлення (т. 1 а.с. 108-112), а 06.03.2025 звернувся до суду із відповідним позовом.
У контексті наведеного судова колегія зазначає, що відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, Верховний Суд зазначив, що, звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Отже, підставою реалізації прокурором представницьких функцій у даному випадку стала усвідомлена поведінка уповноваженого суб`єкта на захист порушених інтересів у даній справі — Одеської міської ради, яка виразилась у фактичної відмові здійснити будь-які заходи щодо вирішення відповідного суспільно значимого питання.
У цьому контексті судова колегія звертається до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 26.02.2019 у справі №905/803/18, відповідно до якого відсутність позовної роботи з відповідачем у справі свідчить про не здійснення захисту законних інтересів уповноваженим державним органом покладеного на нього законом обов`язку із захисту державних інтересів. 
Сам факт не звернення до суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави у цій сфері та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18.
Верховний Суд в постанові від 08.02.2019 у справі №915/20/18, зазначає, що інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також захист прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи.
З огляду на наведене вище, колегія суддів зазначає, що прокурором підтверджені підстави для представництва інтересів держави в особі ММР і дотримано передбачений ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” порядок реалізації такого захисту, у зв`язку з чим колегія суддів відхиляє доводи скаржника в цій частині.
При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що відповідно до правової позиції, наведеної у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №483/448/20, пункт 7.12; від 20.06.2023 у справі №633/408/18, пункт 10.13; від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц, пункт 8.12), Прокурор визначає склад відповідачів самостійно в кожному конкретному випадку залежно від характеру спірних правовідносин, змісту порушених прав та інтересів держави, суб`єктів, які мають здійснювати захист цих прав та інтересів у відповідній сфері, обраного прокурором способу захисту останніх, який повинен бути ефективним та спрямованим на повне поновлення порушеного або оспорюваного права (тобто не має потребувати додаткового звернення з іншими вимогами до учасників спірних правовідносин) тощо.
Доводи скаржника про те, що позов пред`явлено в інтересах Миколаївської міської ради, яка, за твердженням прокурора, сама допустила порушення закону під час передачі спірної земельної ділянки у приватну власність, у зв`язку з чим така рада повинна виступати відповідачем у справі, колегія суддів відхиляє як безпідставні. 
У даному випадку предметом спору є захист прав територіальної громади міста Миколаєва як власника земельної ділянки, а Миколаївська міська рада виступає представницьким органом цієї громади, уповноваженим здійснювати від її імені права власника на землю. У межах цієї справи не заявлено вимог щодо оскарження її рішень чи визнання їх протиправними, а вирішується питання про усунення перешкод у здійсненні територіальною громадою права користування та розпорядження земельною ділянкою. Навпаки, у разі задоволення позову саме територіальна громада в особі Миколаївської міської ради набуває можливість реалізувати права власника щодо спірної земельної ділянки, що свідчить про правомірність визначення її позивачем у справі.
Отже, апеляційні аргументи відповідача-2 з цього питання оцінюються апеляційним судом критично з огляду на вищенаведені мотиви даної постанови.
Відносно апеляційних аргументів про те, що суд першої інстанції мав залишити позовну заяву Прокурора без руху з метою надання заявнику строку для надання суду документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, після подачі Прокурором заяви про зміну предмету спору, оскільки 09.04.2025 набрав чинності Закон №4292-ІХ, яким доповнено ст. 164 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія зазначає наступне.
09.04.2025 набрав чинності Закон України №4292-ІХ від 12.03.2025 “Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача”, яким, зокрема, внесено зміни до статей 164, 174, 238 Господарського процесуального кодексу України, а також до статей 388, 390, 391 Цивільного кодексу України, що передбачають нові правові підходи до витребування майна у добросовісного набувача, у тому числі, - обов`язкове внесення компенсації вартості майна на депозитний рахунок суду.
Так, ст. 164 Господарського процесуального кодексу України доповнено частиною 6 такого змісту: "У разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви".
Частину 2 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України доповнено абзацем 3 такого змісту: "Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави невнесення у визначених законом випадках на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, суд у такій ухвалі зазначає про обов`язок позивача внести відповідну грошову суму".
Крім того, Законом №4292-ІХ також доповнено ст. 390 Цивільного кодексу України частиною 5 наступного змісту:
"5. Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.
Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.
Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду".
Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви".
Водночас, Законом №4292-ІХ статтю 391 Цивільного кодексу України доповнено частиною 2 такого змісту: "Якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу".
Колегія суддів зазначає, що з системного аналізу вказаних норм убачається, що за наслідками розгляду справи про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади суд виносить рішення про витребування майна виключно за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. При цьому, приймаючи рішення про витребування майна, суд вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Перерахування грошових коштів здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.
Таким чином, колегія суддів наголошує на тому, що внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості спірного майна на депозитний рахунок суду є обов`язковою умовою для подальшого розгляду справи про витребування майна у добросовісного набувача. Невчинення таких дій унеможливлює винесення позитивного рішення у справі та, як наслідок, поновлення порушеного права держави або територіальної громади, за захистом якого звернувся Прокурор.
Норми, які зобов`язують вносити вартість спірного нерухомого майна на депозитний рахунок суду, мають компенсаційний та забезпечувальний характер, оскільки їхньою метою є захист порушених прав усіх учасників спірних правовідносин, зокрема й добросовісного набувача. Так, компенсація вартості витребуваного майна матиме місце у випадку задоволення позову та вилучення майна з володіння набувача, який є добросовісним, а позивач (держава або територіальна громада) отримує право зворотної вимоги до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника.
З матеріалів цієї справи вбачається, що позовна заява подана Прокурором до набрання чинності Законом № 4292-ІХ, а тому, остання і не могла містити доказів внесення визначеної експертно-грошовою оцінкою вартості земельної ділянки на депозитний рахунок суду.
Більш того, поданий Прокурором позов є негаторним, а не віндикаційним.
28.04.2025 Прокурором подано заяву про зміну предмету позову, в якій він просив суд замінити вимогу “про зобов`язання повернути земельну ділянку” (негаторний позов) на вимогу “про витребування земельної ділянки” (віндикаційний позов).
Водночас, колегія суддів зазначає, що із системного аналізу вищевказаних норм Закону №4292-ІХ випливає, що внесення визначеної експертно-грошовою оцінкою вартості земельної ділянки на депозитний рахунок суду є умовою ухвалення рішення по суті саме у справах про витребування від добросовісного набувача і не встановлює універсальної процесуальної умови прийняття позовної заяви та відкриття провадження у будь-якому віндикаційному позові.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц зазначено, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем.
При цьому у випадку встановлення недобросовісності набувача суд задовольняє позов на підставі ст. 387 Цивільного кодексу України без застосування приписів ч. 5 ст. 390 Цивільного кодексу України, яка визначає порядок компенсації вартості майна добросовісному набувачеві ((коли земельна ділянка належала державі (чи територіальній громаді), а останній набувач є добросовісним)). 
Натомість, у разі недоведення позивачем недобросовісності набувача і встановлення, що набувач є добросовісним, суд відмовляє у задоволенні позову, зокрема на підставі ч. 5 ст. 390 Цивільного кодексу України, якщо позивачем попередньо не внесено вартість майна на депозитний рахунок суду.
Оскільки прокурор пред`явив позов про витребування нерухомого майна у недобросовісного набувача (останнього набувача), то приписи ч. 5 ст. 390 Цивільного кодексу України, ч. 6 ст. 164, ч. 4 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України у такому випадку не підлягають застосуванню.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 01.12.2025 у справі №354/419/25, від 19.11.2025 у справі №523/14914/24, від 14.01.2026 у справі №354/160/25, від 28.01.2026 у справі №922/2555/21, від 04.03.2026 у справі № 922/3562/21, від 23.03.2026 у справі №910/3027/24.
Позиція прокурора у спірних правовідносинах зводяться до того, що спірне майно вибуло з володіння територіальної громади внаслідок неправомірних і недобросовісних дій її набувачів, зокрема і ТОВ “МК-Трейд”. 
Тобто у цій справі (з урахуванням заяви про зміну предмета позову) прокурор звернувся з вимогою про витребування майна у ТОВ “МК-Трейд” саме як у недобросовісного набувача.
Враховуючи вищевикладене у сукупності, колегія суддів зазначає, що, як при поданні позову, так і при поданні заяви про зміну предмета позову, у прокурора був відсутній обов`язок надавати документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна (експертно-грошової оцінки спірної земельної ділянки), тому доводи апелянта в цій частині є неспроможними і відхиляються судом апеляційної інстанції.
Щодо суті спору.
Законність/незаконність рішення Ради, відповідно законність/незаконність передачі спірної земельної ділянки у приватну власність, має оцінюватися господарським судом на підставі законодавства, яке діяло саме на момент прийняття такого рішення.
Відповідно до п. є) ч. 1 ст. 19 Земельного кодексу України (тут і далі в редакції, чинній станом на момент прийняття Радою рішення від 16.09.2014 №43/40) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, серед яких - землі водного фонду.
Частиною 1 ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.
Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 статті 3 Водного кодексу України (тут і далі також в редакції, чинній станом на момент прийняття Радою рішення від 16.09.2014 № 43/40) усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. 
До водного фонду України належать: 1) поверхневі води: природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки); штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; 2) підземні води та джерела; 3) внутрішні морські води та територіальне море.
Згідно з п.п. а), б) ч. 1 ст. 58 Земельного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами.
Для створення сприятливого режиму водних об`єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проектами землеустрою (ч. 2 ст. 58 Земельного кодексу України).
Відповідно до наведеного у ст. 1 Водного кодексу України визначення, прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони.
Частиною 1 ст. 60 Земельного кодексу України передбачено, що вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги.
Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів (п. в) ч. 2 ст. 60 Земельного кодексу України). 
Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 88 Водного кодексу України та абз. 2 п. 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19.06.1996 № 173.
За змістом положень ст. 61 Земельного кодексу України та ст. 89 Водного кодексу України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється, зокрема, будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних, а також інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій, майданчиків для занять спортом на відкритому повітрі, об`єктів фізичної культури і спорту, які не є об`єктами нерухомості), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів.
Статтею ст. 88 Водного кодексу України визначено, що землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.
До земель комунальної власності, які не можна передавати у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених Земельним кодексом України (п. “ґ” ч. 3 ст. 83 Земельного кодексу України). 
Частина друга ст. 59 Земельного кодексу України передбачає можливість передання земель водного фонду у приватну власність тільки у випадку безоплатного передання громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів). 
Інших випадків, за яких можна набути право приватної власності на земельні ділянки водного фонду, у Земельному кодексі України немає.
Прибережна захисна смуга може використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності, а землі, на яких розташована прибережна смуга, не підлягають відчуженню. 
Містобудівним документом, чинним як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на даний час, є Генеральний план міста Миколаєва, затверджений рішенням Миколаївської міської ради №35/18 від 18.06.2009. 
Даним містобудівним документом не встановлено прибережні захисні смуги річки Південний Буг, у тому числі відносно території, до якої входить спірна земельна ділянка. 
Вказане також підтверджується інформацією Департаменту містобудування, архітектури, капітального будівництва та супроводження проєктів розвитку Миколаївської обласної військової адміністрації (лист №242-01-21 від 12.02.2024).
Разом з цим, фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством. 
Відсутність такого проекту та невизначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та правомірність передачі у приватну власність ділянки, розташованої у нормативно визначеній смузі від урізу води (постанови Верховного Суду від 16.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 06.06.2018 у справі № 372/1387/13ц та від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що існування прибережних захисних смуг визначеної ширини прямо передбачене нормами закону (ст. 60 Земельного кодексу України, ст. 88 Водного кодексу України). 
Тому відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не означає її відсутність за наявності встановлених законом розмірів і не вказує на правомірність передання в оренду чи у власність земельної ділянки (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №310/5834/13-ц, від 30.05.2018 у справі №469/1393/16-ц, від 12.06.2019 у справі №487/10128/14, від 28.09.2022 у справі №483/448/20 та в постанові Верховного Суду від 21.02.2024 у справі №495/4980/21).
За таких обставин, земельна ділянка, що накладається на визначену в законодавстві прибережну захисну смугу водного об`єкту річки Південний Буг не може бути передана у приватну власність, незважаючи на те, що Радою не був затверджений відповідний проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги на території м. Миколаєва.
Доказами розташування земельної ділянки в межах прибережних смуг можуть бути матеріали землевпорядної документації, а саме: план меж земельної ділянки та експлікація земельних угідь, пояснювальні записки до проєкту землеустрою, погодження проєктів землеустрою відповідними органами виконавчої влади, матеріали контролюючих органів, у тому числі щодо фактичної відстані від урізу води тощо.
Частиною 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.
Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.
Частиною 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 79 Господарського процесуального коексу України встановлено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Так, на підтвердження того, що спірна земельна ділянка повністю входить у стометрову прибережну захисну смугу річки Південний Буг прокурором надано суду інформацію Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області (лист від 25.10.2023 № 2282/10).
Також, відповідно до п. 7 рішення ММР №43/40, спірна земельна ділянка має обмеження у використанні: - типу 05.01 – “водоохоронна зона” на всю площу - 938 кв.м.
Крім того, входження спірної земельної ділянки у прибережну захисну смугу підтверджується геопросторовими даними а саме: доданими до листа Ради від 23.01.2024 №434/02.02.01-40/11/14/24 викопіюваннями з ортофотоплану Геоінформаційної системи містобудівного кадастру Миколаївської міської ради щодо земельної ділянки з кадастровим номером 4810137200:01:033:0029, відповідно до яких вказана земельна ділянка накладається на визначену в законодавстві прибережну захисну смугу шириною 100 м у межах міста Миколаєва водного об`єкту річки Південний Буг, відстань від урізу води до південної межі земельної ділянки складає 52 м., до північної – 82 м.
У контексті наведеного судова колегія звертає увагу на те, що Закон України “Про національну інфраструктуру геопросторових даних” визначає правові та організаційні засади створення, функціонування та розвитку національної інфраструктури геопросторових даних, спрямованої на забезпечення ефективного прийняття органами державної влади та органами місцевого самоврядування управлінських рішень. 
Згідно ч.2 ст.5 Закону України “Про національну інфраструктуру геопросторових даних”, до базових геопросторових даних належать (серед іншого) відомості про сформовані земельні ділянки, ортофотоплани, гідрографічні об`єкти. У свою чергу, ортофотопланами є фотографічні плани місцевості на точній геодезичній основі, отримані шляхом аерофотозйомки або космічної зйомки з подальшим перетворенням знімків з центральної проєкції в ортогональну за допомогою методу ортотрансформування.
Відповідно до Закону України “Про національну інфраструктуру геопросторових даних” та постанови Кабінету Міністрів України №532 від 26.05.2021 “Про затвердження Порядку функціонування національної інфраструктури геопросторових даних” створена та функціонує Геоінформаційна система містобудівного кадастру Миколаївської міськради (веб-сайт: mbk.mkrada.gov.ua).
Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, які не спростовані апелянтом жодним належним, допустимим та достовірним доказом, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 4810137200:01:033:0029 повністю входить у прибережну захисну смугу річки Південний Буг.
Фактично, позиція ТОВ “МК-Трейд” ґрунтується лише на відсутності затвердженої у встановленому законом порядку документації із землеустрою щодо визначення водоохоронних зон та прибережних захисних смуг на території м. Миколаєва.
Натомість, як правильно зазначив суд першої інстанції, відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом, та не змінює правовий режим захисної смуги, а відтак, не вказує на правомірність передання у власність земельної ділянки (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №310/5834/13-ц, від 30.05.2018 у справі №469/1393/16-ц, від 12.06.2019 у справі №487/10128/14, від 28.09.2022 у справі №483/448/20 та в постанові Верховного Суду від 21.02.2024 у справі №495/4980/21).
Таким чином, керуючись стандартом більшої переконливості (за яким висновок про існування певного факту з урахуванням досліджених доказів видається вірогіднішим, аніж протилежний), колегія суддів доходить висновку про те, що докази, надані Прокурором на підтвердження обставин знаходження спірної земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги водного об`єкту, є більш вірогідними, ніж докази, надані відповідачем-2 на спростування цих обставин.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами та аргументами Прокурора про те, що оскільки спірна земельна ділянка розташована у межах прибережної захисної смуги, встановленої ч. 2 ст. 60 Земельного кодексу України, ч. 2 ст. 88 Водного кодексу України, абз. 2 п. 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19.06.1996 № 173, то вона (земельна ділянка) не може бути передана у приватну власність.
Крім того, суд апеляційної інстанції також зазначає, що відведення у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером 4810137200:01:033:0029 для будівництва і обслуговування житлового будинку здійснено з порушенням вимог містобудівного законодавства. 
Так, відповідно до ст.17 Закону України “Про основи містобудування”, абз.2 ст.48 Закону України “Про охорону земель”, п. 9 ч. 1 ст. 2 та ч. 4 ст. 26 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” передача земельних ділянок у власність та їх забудова повинні здійснюватися відповідно до затвердженої містобудівної документації.
Як встановлено судом, на момент прийняття рішення Миколаївської міської ради №43/40 від 16.09.2014 чинним був Генеральний план міста Миколаєва, затверджений рішенням Миколаївської міської ради №35/18 від 18.06.2009. 
Відповідно до цього Генерального плану спірна земельна ділянка віднесена до територій зелених насаджень загального користування, що підтверджується листом Департаменту архітектури та містобудування Миколаївської міської ради №9032/12.01-12/12/7/24 від 13.06.2024. 
За положеннями п.п.5.1, 5.2 та пп.“б” п.10.4 ДБН 360-92** “Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень” розміщення будівель та споруд на землях зелених зон міста, які не пов`язані з їх рекреаційним призначенням, забороняється.
З урахуванням функціонального призначення таких територій суд апеляційної інстанції вказує, що земельна ділянка з кадастровим номером 4810137200:01:033:0029 є землею загального користування. 
Відповідно до п. “а” ч.4 ст.83 Земельного кодексу України землі загального користування населених пунктів не можуть передаватися у приватну власність, а тому передача цієї ділянки у власність фізичній особі суперечить вимогам земельного законодавства.
Колегія суддів зазначає, що вказані вище вимоги земельного та водного законодавства є доступними, чіткими, а наслідки їхньої дії - передбачуваними як для органу, який надав спірну земельну ділянку водного фонду у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що мало місце у даному випадку, так і для особи, яка, знаючи чи маючи знати про відповідні законодавчі обмеження, вважала за можливе спробувати отримати у власність таку ділянку для вказаної мети.
При придбанні майна, покупець має проявляти розумну обачливість, що є стандартною діловою практикою. 
Така розумна обачність включає перевірку, виявлення та докладання інших зусиль для визначення законності / незаконності, можливості / неможливості набуття права власності на відповідне нерухоме майно.
Усі набувачі спірної земельної ділянки (як ОСОБА_1 , так і ТОВ “Євротехцентр” та ТОВ “МК-Трейд”), в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши щонайменшу розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що ця ділянка розташована у безпосередній близькості до урізу води річки Південний Буг, відповідно, в межах її стометрової прибережної захисної смуги, а відтак і про можливі негативні наслідки та ризики у разі набуття права власності на таке майно.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.09.2023 у справі №910/8413/21 також зазначала, що виходячи з того, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ці ділянки належать до земель водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. 
Враховуючи вищевикладене в сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що ні ОСОБА_1 , ні ТОВ “Євротехцентр”, ні ТОВ “МК-Трейд” не є добросовісними набувачами спірного нерухомого майна.
Щодо способу захисту.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 387 Цивільного кодексу України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (ст. 391 Цивільного кодексу України). 
Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
Віндикаційний позов - є позовом речовим і як такий належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. При цьому відповідно до ст. 396 Цивільного кодексу України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що, у свою чергу, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право (аналогічний висновок викладено в п. 141 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19).
Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Вирішуючи питання способу захисту порушеного права у спорах про повернення земельних ділянок водного фонду, які не є замкненими природними водоймами загальною площею до 3 га, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що виходячи з того, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ці ділянки належать до земель водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. 
Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і перехід володіння, засвідчений державною реєстрацією права власності, є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду, яка не є замкненою природною водоймою загальною площею до 3 га, не призводять до заволодіння порушником такою ділянкою. 
Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права приватної власності на таку ділянку з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов.
Така позиція наведена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №469/1203/15-ц, від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц, від 07.04.2020 у справі №372/1684/14-ц, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц та інших.
Тобто, Велика Палата Верховного Суду послідовно дотримується позиції, що у випадках, коли в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що набуття приватної власності на них є неможливим в принципі, то ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки не призводять до заволодіння порушником такою ділянкою.
Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі №910/8413/21, у випадках, коли на певний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної власності, державна реєстрація цього права не змінює володільця відповідного об`єкта, а тому порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння. Належним способом захисту прав власника у цих випадках є негаторний позов.
Таким чином, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає в тому, що ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки не призводять до заволодіння порушником такою ділянкою за наявності одночасно двох умов: 1) закон прямо виключає можливість перебування відповідного майна у приватній власності, тобто встановлює імперативну заборону його приватизації чи іншого способу відчуження; 2) майно має очевидні, зовнішні, об`єктивні та видимі ознаки, які дозволяють особі, що діє розумно та обачливо, усвідомити неможливість набуття приватної власності на такий об`єкт у принципі.
Якщо ж хоча б одна з зазначених умов не дотримана, то наявність державної реєстрації права власності за порушником свідчить про заволодіння ним майном за принципом реєстраційного підтвердження володіння.
Негаторний позов щодо земельної ділянки водного фонду опосередковується вимогою про повернення земельної ділянки її власникові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 (провадження № 14-317цс19)). 
Рішення суду про задоволення такої позовної вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем (суб`єктом, на користь якого ухвалене судове рішення) права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.
Як вбачається з матеріалів цієї справи, поданий прокурором позов в первісній редакції був негаторним - про усунення перешкод територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду, зокрема, шляхом зобов`язання ТОВ “МК-Трейд” повернути у власність територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради спірну земельну ділянку.
Вказаний спосіб захисту, з огляду на вищенаведені правові позиції Великої Палати Верховного Суду у спорах про повернення земельних ділянок водного фонду, є належним та ефективним.
Натомість, 28.04.2025 Прокурором подано заяву про зміну предмету позову, в якій він просив суд замінити вимогу “про зобов`язання повернути земельну ділянку” на вимогу “про витребування земельної ділянки”, яка є характерною ознакою саме віндикаційного позову.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково прийняв та розглянув змінені прокурором Позовні вимоги, з огляду на наступне.
У ч. 1 та п. 4 ч. 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу передбачено, що в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні.
Тож предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, з якою особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів та стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, що опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів (висновки наведено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №904/5726/19).
Предметом же спору є об`єкт спірних правовідносини, матеріально-правовий об`єкт тощо, з приводу якого виник правовий конфлікт (спір) між позивачем і відповідачем.
Подібна права позиція щодо визначення предмету спору викладена, зокрема у постановах Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 916/542/18, від 01.08.2019 у справі № 916/1743/18, від 14.09.2021 у справі № 909/243/18, від 29.01.2025 у справі № 127/17760/23 (провадження № 61-12756св24) тощо.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. 
Зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача. 
Водночас, зміна позивачем первинно обраного способу захисту на вказаний не є зміною предмета позову, оскільки вона не набуває нового матеріально-правового значення, а саме не трансформується у самостійну матеріально-правову вимогу, а лише уточнює спосіб виконання судового рішення у цій справі.
Отже, надана Прокурором заява про зміну предмета позову фактично є заявою про зміну способу захисту порушеного права держави (територіальної громади), а не заявою про зміну предмета позову в порядку ч. 3 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України.
При цьому, у даному випадку зміни способу захисту порушених прав територіальної громади не було потреби взагалі, оскільки саме обраний первинно прокурором в цій частині позовних вимог спосіб захисту є належним та ефективним, про що вже було зазначено вище за текстом.
Так, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто, призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу.
Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду, зокрема: від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (пункт 58), від 16.02.2021 у справі №910/2861/18 (пункт 98), від 15.06.2021 у справі №922/2416/17 (пункт 9.1), від 22.06.2021 у справах №334/3161/17 (пункт 55) і №200/606/18 (пункт 73), від 29.06.2021 у справі №916/964/19 (пункт 7.3), від 31.08.2021 у справі №903/1030/19 (пункт 68), від 14.09.2021 у справі №359/5719/17 (пункт 119), від 16.09.2021 у справі №910/2861/18 (пункт 98), від 26.10.2021 у справі №766/20797/18 (пункт 19), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 143), від 14.12.2021 у справі №643/21744/19 (пункт 61), від 25.01.2022 у справі №143/591/20 (пункт 8.31), від 08.02.2022 у справі №209/3085/20 (пункт 21), від 13.07.2022 у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 21.09.2022 у справі №908/976/19 (пункт 5.6), від 28.09.2022 у справі №483/448/20 (пункт 9.64), від 14.12.2022 у справі №. 477/2330/18 (пункт 55), від 18.01.2023 у справі №488/2807/17 (пункт 86)).
Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. 
Суд розглядає справи у межах заявлених вимог, але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених процесуальним законом. 
Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2021 у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 01.07.2021 у справі №9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26.10.2021 у справі №766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01.02.2022 у справі №750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22.09.2022 у справі №462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 04.07.2023 у справі №233/4365/18 (пункт 31)).
За обставинами цієї справи, мета Прокурора спрямована на усунення перешкод власникові (територіальній громаді міста Миколаєва), який не втратив володіння специфічним об`єктом цивільних відносин (земельною ділянкою водного фонду), у користуванні та розпорядженні цією ділянкою шляхом її повернення від ТОВ “МК-Трейд”.
Задоволення судом позовної вимоги має, з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права), дозволити досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, і той, який обрав позивач, можна використати для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких він звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним, зокрема неефективним, і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлену позовну вимогу взагалі не можна використати для захисту права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, таку вимогу не можна розглядати як спосіб захисту (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі №331/6927/16-ц (пункт 36), 22.09.2020 у справі № 127/18934/18).
Встановивши, що мета позову Прокурора фактично була спрямована на усунення перешкод територіальній громаді міста Миколаєва, яка не втратила володіння земельною ділянкою, у користуванні та розпорядженні останньою шляхом її повернення від ТОВ “МК-Трейд”, з урахуванням помилковості задоволення судом першої інстанції заяви про зміну предмету позову, колегія суддів розглядає вимогу Прокурора про витребування з чужого незаконного володіння ТОВ “МК-Трейд” спірної земельної ділянки як вимогу про повернення цієї земельної ділянки територіальній громаді міста Миколаєва за правилами негаторного позову, який фактично ним був заявлений до суду.
Висновок про те, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально, а також про можливість суду розглядати вимогу про витребування (за правилами статей 387 і 388 Цивільного кодексу України) як вимогу про повернення цієї земельної ділянки територіальній громаді (за правилами ст. 391 Цивільного кодексу України) сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі №554/10517/16-ц, який колегія суддів враховує при розгляді даної справи у відповідності до ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України.
При цьому, колегія суддів відхиляє доводи скаржника з приводу того, що діючий закон вимагає розглядати такий спір саме на підставі статей 387 і 388 Цивільного кодексу України.
Так, Законом № 4292-ІХ ст. 391 Цивільного кодексу України доповнено ч. 2 такого змісту: “Якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу”.
Відтак, за змістом ч. 2 ст. 391 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній з 09.04.2025) негаторний позов не застосовується до випадків, якщо органом державної влади або місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії щодо відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна стала фізична особа та/або юридична особа приватної власності.
Водночас, колегія суддів звертає увагу, що позов подано Прокурором 06.03.2025, тобто до набрання чинності Законом № 4292-IX (09.04.2025).
Під зворотною (ретроспективною) дією акта розуміється поширення його дії на відносини, що виникли до набрання ним чинності.
Надання зворотної дії в часі законам та нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.
Подібні правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2024 у справі №757/23249/17.
Пунктом 2 розділу II “Прикінцеві та перехідні положення” Закону № 4292-IX встановлено, що положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом;нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.
Тобто законодавець надав зворотну дію лише окремим положенням вказаного Закону:
1) в частині умов та порядку компенсації добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна;
2) у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо нерухомого майна.
Водночас, вказаний припис не містить жодного нормативного встановлення зворотної дії у часі саме ч. 2 ст. 391 Цивільного кодексу України.
Відтак, приписи ч. 2 ст. 391 Цивільного кодексу України у даному випадку не мають зворотної дії в часі, а отже не є застосовними до позову Прокурора, що розглядається в межах даної справи, провадження у якій відкрито раніше, ніж вказаний Закон набрав чинності.
В іншому випадку, законодавцем було б визначено, що всі положення цього Закону, а не лише, як ним зазначено, в певній частині, мають зворотну дію в часі у справах відповідної категорії, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення по суті справи.
З урахуванням наведених норм права та правових висновків Великої Палати Верховного Суду, судова колегія дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання ТОВ “МК-Трейд” повернути територіальній громаді міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 938 кв.м. з кадастровим номером 4810137200:01:033:0029 по пров. Прикордонному третьому, 9/7 у м. Миколаєві.
Водночас, апеляційний суд звертає увагу на те, що Прокурором визначено двох відповідачів – ТОВ “Євротехцентр” та ТОВ “МК-Трейд”.
Так, при первісної редакції позову, Прокурором було у тому числі заявлено вимогу про визнання недійсним акту приймання-передачі майна від 19.03.2024 №1, яким ТОВ “Євротехцентр” передав до статутного капіталу ТОВ “МК-Трейд” спірну земельну ділянку, з одночасним скасуванням державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (запис №54244272 від 22.03.2024). Однак, судова колегія зазначає, що у даному випадку таки позовні вимоги є неналежним способом захистом.
Щодо строку позовної давності.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Приписи про застосування позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов). 
Натомість негаторний позов може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення. 
Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом усунення перешкод у користуванні цим майном. 
А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.
Такий підхід у судовій практиці також є досить усталеним (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц, від 20.06.2023 у справі №554/10517/16-ц).
З огляду на те, що спірна земельна ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги річки Південний Буг і взагалі не могла бути передана у приватну власність фізичній особі, тобто заявлений Прокурором позов має розглядатися саме як негаторний, який, як зазначено вище, є єдиним належним способом захисту у спірних правовідносинах, колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності.
Щодо втручання держави у право на мирне володіння майном.
Частиною 3 ст. 13 Конституції України визначено, що власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (ч. 7 ст. 41 Конституції України, ч. 3 ст. 1 Земельного кодексу України).
Кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля (ч. 1 ст. 50 Конституції України).
Положеннями статті 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Концепція “майна” в розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і “майном”.
Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах “Спорронґ і Льоннрот проти Швеції” від 23 вересня 1982 року, “Джеймс та інші проти Сполученого Королівства” від 21 лютого 1986 року, “Колишній король Греції та інші проти Греції” від 23 листопада 2000 року, “Трегубенко проти України” від 02 листопада 2004 року, “Булвес” АД проти Болгарії” від 22 січня 2009 року, “Щокін проти України” від 14 жовтня 2010 року, “Сєрков проти України” від 07 липня 2011 року, “East/West Alliance Limited” проти України” від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті “суспільний”, “публічний” інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення “суспільного”, “публічного” інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття “суспільний інтерес” має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23.11.2000 у справі “Колишній король Греції та інші проти Греції”). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить “суспільний інтерес” (рішення ЄСПЛ від 02.11.2004 у справі “Трегубенко проти України”).
Критерій “пропорційності” передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. “Справедлива рівновага” передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе “індивідуальний і надмірний тягар”. З питань оцінки “пропорційності”, як і з питань наявності “суспільного”, “публічного” інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку “сферу розсуду”, за винятком випадків, коли такий “розсуд” не ґрунтується на розумних підставах.
Отже, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність чи у довготривалу оренду, і для оцінки додержання “справедливого балансу” в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте, поведінка особи, в якої майно витребовується.
У спорах стосовно прибережних захисних смуг, земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (ч. 3 ст. 13, ч. 7 ст. 41, ч. 1 ст. 50 Конституції України). 
Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, п. “а” ч. 1 ст. 91 Земельного кодексу України), які набуваються лише згідно із законом (ст. 14 Конституції України) ((див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі №367/2022/15-ц (провадження №14-376цс18), від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц (провадження №14-473цс18) та інших)).
За вказаних обставин “суспільним”, “публічним” інтересом звернення Прокурора до суду з вимогою повернути спірну земельну ділянку з володіння відповідача-2 є задоволення суспільної потреби у відновленні законності під час вирішення суспільно важливого та соціально значущого питання - передачі у користування громадянам земель водного фонду, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. 
“Суспільний”, “публічний” інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення державі земельної ділянки. 
“Суспільним”, “публічним” інтересом у вимогах Прокурора можна вважати також забезпечення охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення, засмічення, та інших дій, які можуть погіршити його природний стан, завдавати шкоди здоров`ю людей, спричинити зменшення рибних запасів та інших об`єктів водного промислу, завдати інших екологічних проблем.
Відповідач-2 не мав перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, мав і повинен був знати про те, що ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги, а тому вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить під обґрунтований сумнів добросовісність відповідача під час набуття земельної ділянки у власність.
Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.01.2026 у справі №752/14695/22.
За таких обставин повернення спірної земельної ділянки від відповідача у комунальну власність територіальної громади м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради не порушуватиме принцип пропорційності втручання в право власності відповідача
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що ТОВ «МК-Трейд» не позбавлений можливості звернутися в установленому законом порядку з позовними вимогами про відшкодування завданої йому майнової шкоди.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006р. ).
Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994, пункт 29).
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Тому, колегія суддів вважає за необхідне відзначити, що інші доводи та міркування заявника апеляційної скарги судом розглянуті, але до врахування при вирішенні даної справи не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.
За змістом п. 2 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право повністю або частково скасувати судове рішення і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Відповідно до ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, яке може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
У даному випадку висновок суду першої інстанції про задоволення позову є правильним, але з мотивів та підстав, викладених судом апеляційної інстанції. 
Відтак, враховуючи вищевикладене у даній постанові, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ТОВ “МК-Трейд” задоволенню не підлягає, однак, мотивувальна та резолютивна частини оскаржуваного рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.07.2025 у справі №915/347/25 підлягають зміні шляхом їх викладення в редакції цієї постанови.
З огляду на відмову у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на апелянта.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 277, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “МК-Трейд” залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.07.2025 у справі №915/347/25 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. 
Резолютивну частину рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.07.2025 у справі №915/347/25 викласти у наступній редакції: 
«Позов задовольнити частково.
Товариству з обмеженою відповідальністю “МК-Трейд” (54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, буд. 12/1; код ЄДРПОУ 41714688) повернути територіальній громаді міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 938 кв.м. з кадастровим номером 4810137200:01:033:0029 по пров. Прикордонному третьому, 9/7 у м. Миколаєві.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “МК-Трейд” (54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, буд. 12/1; код ЄДРПОУ 41714688) на користь Миколаївської обласної прокуратури (54001, м. Миколаїв, вул. Спаська, будинок 28; код ЄДРПОУ 02910048) 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп. витрат по сплаті судового збору за подання позову.
Повернути Миколаївській обласній прокуратурі (54001, м. Миколаїв, вул. Спаська, будинок 28; код ЄДРПОУ 02910048) з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп., сплачений за платіжною інструкцією №357 від 03.03.2025”.
Доручити Господарському суду Миколаївської області видати відповідні накази.
Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у 20-денний строк.
Повний текст постанови складений та підписаний 04.05.2026, у зв`язку із перебуванням головуючого судді Савицького Я.Ф. у відпустці 13.04.2026, перебуванням у відрядженні судді-члена колегії Богацької Н.С. з 14.04.2026 по 16.04.2026 та перебуванням у відпустці судді-члена колегії Ярош А.І. з 17.04.2021 по 01.05.2026.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Богацька Н.С.

Суддя Ярош А.І.