УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2026 року
м. Київ

справа № 687/1246/25
провадження № 61-6439ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 09 лютого 2026 року у складі судді Горобець Н. О. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 21 квітня 2026 року у складі колегії суддів: Грох Л. М., Янчук Т. О., Ярмолюка О. І., повний текст постанови складений 24 квітня 2026 року, у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Міністерство оборони України, військова частина НОМЕР_1 про встановлення факту перебування на утриманні,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у грудні 2025 року ОСОБА_1 , звернулась з заявою про встановлення факту перебування на утриманні.

В обґрунтування поданої заяви зазначила, що:
з березня 2019 року вона проживала спільно з братом ОСОБА_3 , вели спільне господарство, брат ніс усі витрати на купівлю майна спільного користування, сплачував комунальні платежі, купував продукти харчування;
в травні 2023 року ОСОБА_3 був мобілізований до лав Збройних Сил України і майже все своє грошове забезпечення перераховував на її утримання та утримання її дітей;
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 загинув під час виконання бойового завдання. Після поховання брата вона звернулася з заявою про виплату одноразової допомоги у зв`язку з його загибеллю, однак усно їй було відмовлено. Інших родичів у ОСОБА_3 не було.

За наведеного, просила встановити факт її перебування на утриманні рідного брата ОСОБА_3 з метою отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання обов`язків військової служби.

Рішенням Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 09 лютого 2026 року, яке залишене без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 21 квітня 2026 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 заінтересовані особи Міністерство оборони України, військова частина НОМЕР_1 про встановлення факту перебування на утриманні відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що:
ОСОБА_1 не надала суду доказів того, що вона потребувала утримання та матеріального забезпечення від свого брата, а також, що його допомога була постійним і основним джерелом засобів до її існування;
суд не бере до уваги надану АТ КБ «Приват Банк» виписку про рух коштів за період з 21 серпня 2023 року по 27 листопада 2024 року по рахунку, належному ОСОБА_1 , оскільки у призначенні платежу не зазначено будь-якої інформації, яка б давала підстави вважати, що ці кошти були перераховані саме на її утримання;
ОСОБА_1 на момент загибелі брата була повнолітньою, працездатною особою, працювала хіміком на ПрАТ «Оболонь», одружена, має повнолітнього сина;
показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 підтверджують виключно стосунки заявниці та її брата ОСОБА_3 щодо проживання за однією адресою, при цьому не доводять факту повного утримання ОСОБА_1 її братом ОСОБА_3 ;
оскільки заявницею ОСОБА_1 не надано суду доказів, які б підтверджували, що загиблий ОСОБА_3 на постійній основі надавав їй утримання та таке утримання було основним і постійним джерелом засобів її існування, суд дійшов висновку, що у задоволенні вимог заяви необхідно відмовити.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, зазначив, що:
утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця;
право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні;
непрацездатними членами сім`ї вважаються діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. При цьому братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків;
члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування;
суд першої інстанції правильно констатував, що заявниця ОСОБА_1 на момент загибелі брата була повнолітньою, працювала хіміком на ПрАТ «Оболонь», у справі відсутні відомості про встановлення щодо неї інвалідності до досягнення 18 років;
в апеляційному суді ОСОБА_1 підтвердила, що їй не встановлювалася інвалідність до досягнення 18 років;
тож з урахуванням норми пункту «а» частини четвертої статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» ОСОБА_1 не належить до кола осіб, які можуть бути визнані утриманцями у розумінні спеціального закону, а відсутність установленої законом непрацездатності виключає можливість визнання її утриманкою загиблого військовослужбовця;
з огляду на вказане, не мають істотного значення інші доводи апеляційної скарги щодо систематичності грошових переказів загиблого брата на її банківський рахунок, та проживання однією сім`єю з братом, ведення спільного господарства;
доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції;
рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

У травні 2026 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, яка підписана представником ОСОБА_2 . Просила скасувати рішення Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 09 лютого 2026 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 21 квітня 2026 року та ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що:
суди проігнорували та не надали належної правової оцінки тому факту, що у загиблого брата - ОСОБА_9 , крім рідної сестри - ОСОБА_1 нікого більше не було, оскільки батьки померли, дружини або дітей не мав, що в свою чергу проявилось в надмірно формальному підході, який фактичного звів критерій «основного джерела існування» до повної матеріальної неспроможності заявниці, що не відповідає змісту закону;
суди не вірно розтлумачили та застосували вимоги статті 3 СК України. Отже, член сім`ї (у сімейно-правовому аспекті) - це особа, яка має тісний правовий зв`язок із сім`єю, що ґрунтується на шлюбі, спорідненні, усиновленні, інших формах влаштування дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, характеризується спільністю життя та інтересів, наявністю взаємних прав і обов`язків, передбачених сімейним законодавством. Постановою Верховного Суду від 19 лютого 2025 року по справі № 298/1350/22 підтверджено факт, що рідна сестра є членом сім`ї загиблого військовослужбовця;
суди не дали належної оцінки тому, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 після смерті батьків проживали в одній квартирі за місцем реєстрації заявниці, а саме в АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, брат ніс усі витрати на купівлю майна спільного користування, сплачував комунальні платежі, купував продукти харчування. Отже, матеріалами справи, в тому числі показаннями свідків, підтверджується не лише факт спільного проживання заявниці з братом, а й ведення ними спільного господарства, останні мали спільні витрати по утриманню будинку, спільно користувались житлом, здійснювали ремонт, брали участь в утриманні житла, надавали один одному взаємну допомогу, що в цілому засвідчує реальність сімейних відносин. У період з моменту призову до лав ЗСУ до моменту смерті щомісячно переказував (переводив) грошові кошти на рахунок заявниці - ОСОБА_1 . Також, ОСОБА_3 здійснював відповідні перекази грошових коштів і сину заявниці - ОСОБА_14 . Отже суди повністю проігнорували наступні докази заявника: системність переказів; їх регулярність; тривалість часу протягом якого такі перекази були здійснені; істотність сум; відсутність інших аналогічних джерел фінансування;
суд першої інстанції з яким погодився суд апеляційної інстанції, фактично ототожнив утримання з непрацездатністю заявника. Зокрема, судами проігноровано та не взято до уваги, що разом із заявницею фактично проживала її неповнолітня донька, а повнолітній син навчається у закладі освіти, тобто суди взагалі проігнорували той факт, що сім`я заявника перебувала в умовах вкрай підвищеного фінансового навантаження: утримання неповнолітньої дитини; фактичне утримання студента; забезпечення житлово-комунальних послуг; відсутність належного фінансування, окрім грошових переказів загиблого батька;
при ухваленні рішення суди порушили норми матеріального права: статтю 46 Конституції України, статтю 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», статтю 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення», статті 3, 180 СК України та процесуальні норми, а саме: статті 2, 76, 81, 89, 263 ЦПК України.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що: 
заявниця ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є рідними братом та сестрою;
солдат ОСОБА_3 загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок ворожого обстрілу під час виконання бойового завдання щодо захисту незалежності України в районі населеного пункту Петропавлівка Куп`янського району Харківської області;
Військова частина НОМЕР_1 повідомила про відсутність особистого розпорядження на випадок смерті (загибелі) про виплату одноразової грошової допомоги сім`ї солдата ОСОБА_3 ;
на час загибелі ОСОБА_3 його батьки померли, він не був одружений, дітей не мав;
ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 ;
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та її діти ОСОБА_14 , ОСОБА_15 зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 ;
згідно з актом від 11 листопада 2025 року ОСОБА_3 з 2019 року не проживав за місцем реєстрації. З 2019 року і до дня мобілізації 30 травня 2023 року ОСОБА_3 проживав з сестрою ОСОБА_1 , вели спільне господарство, спільний побут за адресою АДРЕСА_1 .

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (частина перша статті 315 ЦПК України).

Отже, справи про встановлення фактів розглядаються за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету його встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. З таких же критеріїв виходила Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 та від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 308/17634/23 (провадження № 14-40цс25) зроблено висновок, що «встановлення судом факту перебування фізичної особи на утриманні прямо передбачено у пункті 2 частини першої статті 315 ЦПК України; для отримання одноразової грошової допомоги згідно з Порядками № № 975, 3-1 додаються рішення суду, що підтверджують факт перебування заявника на утриманні загиблого (померлого). Отже, гарантією реалізації права на соціальний захист утриманців загиблих військовослужбовців є судовий порядок встановлення юридичного факту перебування фізичної особи на утриманні з метою отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю військовослужбовця».

Предметом розгляду в цій справі є встановлення факту перебування заявниці на утриманні рідного брата, який загинув. Метою встановлення цього юридичного факту заявниця зазначила отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання обов`язків військової служби відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

За змістом частини першої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (тут і далі - в редакції, чинній на дату смерті ОСОБА_3 ) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання обов`язків військової служби (пункт 1 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового та начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначав, що особам, які мають право на виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі осіб, зазначених у пунктах 1-1-2 цієї постанови, а також їх смерті внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), отриманого у період воєнного стану під час захисту Батьківщини, участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, не пізніше ніж через один рік після поранення (контузії, травми, каліцтва), виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 млн. гривень.

Виплата одноразової грошової допомоги, передбаченої у цьому пункті, здійснюється особам, зазначеним в особистому розпорядженні загиблих осіб, зазначених у пунктах 1-1-2 цієї постанови, або особам, зазначеним у частині четвертій статті 118-1 Кодексу цивільного захисту України, частині четвертій статті 98 Закону України "Про Національну поліцію" та пункті 4 статті 16-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" з урахуванням положень абзаців четвертого і п`ятого цього пункту.

За змістом статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають діти, у тому числі усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав; вдова (вдівець); батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті); внуки загиблої (померлої) особи, якщо на момент її загибелі (смерті) їх батьки загинули (померли); жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили; інші утриманці загиблої (померлої) особи, які мають право на пенсію в разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31). Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.

Непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема: діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. При цьому братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків; дружина (чоловік) або один з батьків чи дід, бабуся, брат або сестра, незалежно від віку і працездатності, якщо вона (він) зайнята доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8-річного віку, і не працює.

Тобто непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, сестри: які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років, водночас сестрам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків; незалежно від віку і працездатності, якщо вона (він) зайнята доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8-річного віку, і не працює (пункти «а», «д» частини четвертої вказаної вище норми права) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2026 року у справі № 748/3246/25 (провадження № 61-4470св26)).

Члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування (частина перша статті 31 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного судувід 26 травня 2026 року у справі № 748/3246/25 (провадження № 61-4470св26) зазначено, що «системний аналіз наведеного вище законодавства дає підстави для висновку, що законодавець передбачив, що повнолітня сестра загиблого військовослужбовця має право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, якщо вона була утриманцем загиблого, тобто мала право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Водночас право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до зазначеного Закону повнолітня сестра має у випадку, якщо, в розумінні цього закону, була непрацездатним членом сім`ї загиблого військовослужбовця та перебувала на його утриманні. Тому, встановивши, що заявниця ОСОБА_1 на час загибелі брата була повнолітньою, вже не перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, була працевлаштована і отримувала заробітну плату, тобто не відноситься до категорії непрацездатних осіб, які мають право отримання пенсії у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про встановлення факту перебування на утриманні загиблого брата. Наведені вище висновки узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, сформованими у постановах від 31 березня 2026 року в справі № 754/15529/24, від 08 квітня 2026 року в справі № 274/5542/24».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Під час розгляду справи суди встановили, що ОСОБА_1 не належить до кола осіб, які можуть бути визнані утриманцями у розумінні спеціального закону, а відсутність установленої законом непрацездатності виключає можливість визнання її утриманкою загиблого військовослужбовця.

За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні заявлених вимог про встановлення факту перебування на утриманні.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Посилання в касаційній скарзі на постанову Верховного Суду від 19 лютого 2025 року по справі № 298/1350/22 не свідчить, що суди ухвалили судові рішення без її урахування.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги, оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником Клюцуком Віталієм Петровичем, на рішення Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 09 лютого 2026 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 21 квітня 2026 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Міністерство оборони України, військова частина НОМЕР_1 про встановлення факту перебування на утриманні.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар 

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат