Справа № 199/13524/25
(2/199/1190/26) 

РІШЕННЯ
Іменем України

21 травня 2026 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпра в складі: 
головуючого судді  Богун О.О. 
при секретареві Дубовик А.П.
за участю учасників справи:
представника позивача Кувшинової Н.В., 
представника заінтересованої особи Галкіна М.Г.,
представника заінтересованої особи Макаренко О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької Оксани Олександрівни до ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:
Позивачка Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Русецька Оксана Олександрівна звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , де заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя. 
В обґрунтування позову посилалась на те, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької Оксани Олександрівни перебуває виконавче провадження №69324933 з примусового виконавчого листа №199/154/20 виданого 27.09.2021 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на корить Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №DNL0AE00006878 від 20.07.2007 року станом на 25.11.2019 в розмірі 18 466, 96 доларів США, що за курсом НБУ станом на 27.01.2021 становить 519 844 (п`ятсот дев`ятнадцять тисяч вісімсот сорок чотири гривні) 92 копійки. 01.07.2022 року Приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькою О.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №69324933. Перевіркою даних Державного реєстру актів цивільного стану громадян встановлено, що ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з громадянином ОСОБА_2 . Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта – ОСОБА_2 встановлено, що за вказаною особою зареєстровано право власності на об`єкт нерухомості: - Житловий будинок садибного типу, загальною площею 97,7 кв.м, житлова площа 55,2 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, серія та номер: 2-3129, виданий 25.07.1987 року, видавник: Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора. Позивач наголошує що з дати набрання законної сили рішення суду та станом на звернення до суду з позовом, боржник суму боргу на користь стягувача не сплатив, жодних дій для реального, фактичного та в повному обсязі виконання не вчинив що вказує на ухилення від виконання рішення суду. У зв`язку з тим, що виникли вищевикладені обставини, приватний виконавець має необхідність вжити всі можливі заходи для звернення стягнення на майно – житловий будинок садибного типу, загальною площею 97,7 кв.м., житлова площа 55,2 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, серія та номер: 2-3129, виданий 25.07.1987 року, видавник: Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора. 
Ухвалою від 14 листопада 2025 року відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
10 березня 2026 року заінтересована особа ОСОБА_2 надав до суду заяву про залишення позову без руху у зв`язку з несплатою судового збору мотивуючи свою вимогу тим що, в позовній заяві взагалі не було зазначено що заявлені позовні вимоги відносяться до майнових або до вимог майнового характеру тому і ціну позову зазначено не було. Розрахунку та доказів вартості нерухомого майна за поділом якого звертається позивач не надав. За подання вказаної позовної вимоги позивачем було сплачено судовий збір 3028,00 гривень, тобто як за позовні вимоги майнового характеру. Також ОСОБА_2 звертає увагу суду, що відсутній розрахунок дійсної вартості нерухомого майна для визначення ціни позову, оскільки позовна заява містить вимогу майнового характеру.
18 березня 2026 року позивач Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Русецька Оксана Олександрівна надала заперечення щодо заяви про залишення позовної заяви без руху в якій зазначила, що Приватний виконавець не є суб`єктом матеріального права у даному спорі, не претендує на набуття права власності на частку майна та не діє у власних інтересах. Вимога про визначення частки є процесуальною дією, спрямованою виключно на виконання рішення суду №199/154/20 про стягнення боргу на користь Банку. Таким чином, застосування до виконавця ставок судового збору як для позовів майнового характеру (1% від вартості майна) суперечить самій суті ст.443 ЦПК України та ст.18 Закону України «Про виконавче провадження».
21 квітня 2026 року в судовому засіданні суд на місці ухвалив відмовити в задоволенні клопотання ОСОБА_2 .
21 квітня 2026 року судом в судовому засіданні було ухвалено рішення про закриття підготовчого провадження та вирішено перейти до розгляду справи по суті.
21 травня 2026 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення.
У судовому засіданні представник позивачки уточнену позовну заяву підтримав та наполягав на її задоволенні з підстав викладених у позові. 
Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог оскільки спірний будинок було продано тому просить відмовити в задоволенні позову.
Суд, заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у них докази та надавши їм належну оцінку, прийшов до висновку, що позов Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької Оксани Олександрівни задоволенню не підлягає.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується актовим записом про шлюб №213 від 17 березня 1984 року.
За час перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали квартиру загальною площею 99,7 житловою площею – 55,2 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка була оформлена на ім`я ОСОБА_2 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №444705934.
Статтею 51 Конституції України закріплено, що кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує y двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.
За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17-ц (провадження N 14-325цс18) зроблено висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічні висновки Верховний Суд зробив у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження N 61-13953св19), у якій також зазначив, що законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження №61-13953св19) Верховний Суд вказав, що статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
У постанові від 25 травня 2020 року у справі N 347/955/16 (провадження N 61-44843св18) Верховний Суд звернув увагу на те, що у статті 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Подібні висновки щодо презумпції належності майна, придбаного в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя та щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції викладено в інших постановах, на які посилається заявник в касаційній скарзі, зокрема в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі N 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16-ц (провадження № 61-34723св18), від 06 лютого 2018 року; у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року; у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), від 10 червня 2020 року; у справі № 454/2786/17-ц (провадження № 61-975св20). Судова практика з вирішення зазначених питань є усталеною.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно з положеннями частини другої статті 12, частиною першою, шостою статті 81 ЦПК України учасника справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
У зв`язку з тим що вищезгадане майно на даний час вибуло з власності ОСОБА_2 відповідно до Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 26.12.2025 року Громадянин України ОСОБА_2 та Громадянка України ОСОБА_4 уклали договір про продаж нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровим номером 12221110100000:01:296:0012 площею 0,0507 га за ціною 2 514 000 (два мільйони п`ятсот чотирнадцять тисяч гривень) 00 копійок, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. 
У зв`язку із частковим задоволення позову, судові витрати у вигляді судового збору відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:
В задоволенні позовних вимог Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької Оксани Олександрівни до ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя, - відмовити. 
Судові витрати пов`язані із розглядом справи покласти на позивача.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення буде складено протягом десяти днів.

Суддя О.О.Богун

21.05.2026