ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3006/26 Справа № 175/2979/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Білоусова О. М. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Халаджи О. В.
суддів:Агєєва О.В., Никифоряка Л.П.,
секретар Кругман А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційні скарги  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2025 року на ухвалу Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя (суддя першої інстанції Білоусова О.М.),
В С Т А Н О В И В:

27 червня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, в якому просив визнати право власності на 1/2 частину житлового будинку та земельну ділянку, а також визнати за відповідачем право власності на автомобіль PEUGEOT, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та визнати за позивачем право власності на автомобіль КІА модель SORENTO, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
18 вересня 2023 року ОСОБА_3 звернулась до суду зі зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому просила визнати спільною сумісною власністю грошові кошти в сумі 60000 доларів США та автомобіль PEUGEOT, реєстраційний номер НОМЕР_1 , визнати право власності за Відповідачем на житловий будинок, земельну ділянку та автомобіль КІА модель SORENTO, реєстраційний номер НОМЕР_3 , а також задовольнити первісний позов в частині визнання права власності на автомобіль автомобіль PEUGEOT, реєстраційний номер НОМЕР_1 за ОСОБА_3 . Також просить визнати за ОСОБА_1 право власності на частину позики в сумі 38544, 29 доларів США та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 частину позики у сумі 21 455, 71 доларів США.
Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя – задоволено.
Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 : 
- земельну ділянку площею 0,1га, кадастровий номер 1221455800:02:017:0101, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- житловий будинок, загальною площею 221,5 кв.м., житловою площею 109,3 кв.м., опис: житловий будинок літ.А1, тераса літ.а2, ганок літ.а3, навіс літ.а4, ганок літ.аб, ганок літ.аб та господарські будівлі і споруди: навіс літ.Б1, господарський блок літ.В1, навіс літ.Г1, зливна яма літ.з.я., зливна яма літ.з.я.[1], замощення літ.І., огорожі літ. 1-3, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; 
- автомобіль PEUGEOT, модель 2008, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , колір - оранжевий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску - 2020, дата державної реєстрації 13.08.2020 року; 
- автомобіль КІА модель SORENTO, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , колір - сірий, реєстраційний номер НОМЕР_2 , рік випуску - 2018, дата державної реєстрації 09.11.2018 р.
Поділено спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 наступним чином:
Визнано за ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_6 ) право власності на частину земельної ділянки площею 0,1га, кадастровий номер 1221455800:02:017:0101, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
Визнано за ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_7 ) право власності на частину земельної ділянки площею 0,1га, кадастровий номер 1221455800:02:017:0101, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
Визнано за ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_6 ) право власності на частину житлового будинку, загальною площею 221,5 кв.м., житловою площею 109,3 кв.м., опис: житловий будинок літ.А1, тераса літ.а2, ганок літ.а3, навіс літ.а4, ганок літ.аб, ганок літ.аб та господарські будівлі і споруди: навіс літ.Б1, господарський блок літ.В1, навіс літ.Г1, зливна яма літ.з.я., зливна яма літ.з.я.[1], замощення літ.І., огорожі літ. 1-3, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 ;
Визнано за ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_7 ) право власності на частину житлового будинку, загальною площею 221,5 кв.м., житловою площею 109,3 кв.м., опис: житловий будинок літ.А1, тераса літ.а2, ганок літ.а3, навіс літ.а4, ганок літ.аб, ганок літ.аб та господарські будівлі і споруди: навіс літ.Б1, господарський блок літ.В1, навіс літ.Г1, зливна яма літ.з.я., зливна яма літ.з.я.[1], замощення літ.І., огорожі літ. 1-3, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 ;
Визнано за ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_6 ) право власності на автомобіль КІА модель SORENTO, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , колір - сірий, реєстраційний номер НОМЕР_2 , рік випуску - 2018, дата державної реєстрації 09.11.2018 р.
Визнано за ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_7 ) право власності на автомобіль PEUGEOT, модель 2008, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , колір - оранжевий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску - 2020, дата державної реєстрації 13.08.2020 року.
Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_7 ) компенсацію різниці вартості поділеного майна у розмірі 435 927 гривень 00 копійок (чотириста тридцять п`ять тисяч дев`ятсот двадцять сім гривень нуль копійок).
Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя – задоволено частково.
Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 : 
- грошові кошти в сумі 25 000 доларів США, передані 01.06.2019 року ОСОБА_1 в позику ОСОБА_5 , грошові кошти в сумі 35 000 доларів США, передані 01.10.2019 року ОСОБА_1 в позику ОСОБА_5 , а загалом 60000 (шістдесят тисяч) доларів США.
В задоволенні інших зустрічних позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_7 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_6 ) судовий збір у розмірі 13 420, 00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_7 ) судовий збір у розмірі 1 073, 60 грн.
Ухвалою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення відмовлено.
Із вказаними судовими рішеннями суду не погодилась учасники справи та подали апеляційні скарги, в яких зазначають, що вони ухвалення з порушення норм матеріального та процесуального права, а також без належного дослідження обставин справи.
Скаргу ОСОБА_1 його представник ОСОБА_2 ,мотивує тим, що ОСОБА_1 надав позику ОСОБА_5 у сумі 25 000 доларів США в період перебування у шлюбі, ця сума була повернута, надалі він надав тій самій особі позику у сумі 35 000 доларів США, по суті надав у борг 35 000 доларів США. Які поверталися боржником до розірвання шлюбу між сторонами, всю суму повернутих грошових коштів ОСОБА_1 використав в інтересах сім`ї.
Вказує, що докази повернення грошових коштів знаходяться у ОСОБА_5 , а судом не встановлено належним чином наявність заборгованості за договорами позики.
Також вказує, що судом не було до участі у справі ОСОБА_5 ,
Зазначає, що при ухваленні рішення місцевим судом не було взято до уваги вартість авто PEUGEOT, модель 2008, яка становить 845 858,32 грн.
Наголошує на тому, що відповідачкою не доведено що ОСОБА_1 не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини, приховував спільне майно, або витрачав його на шкоду інтересам подружжя.
Зазначає, що грошова компенсація різниці вартості поділеного спільного майна подружжя, двох автомобілів становить 107 498,79 грн.
Крім того, стосовно незгоди із ухвалою суду від 08 грудня 2025 року представник позивача вказує, що попередній розрахунок судових витрат, які позивач поніс було вказано у позовній заяві.
ОСОБА_2 просила рішення Дніпровського районного суду від 13 листопада 2025 року в частині визнання спільною сумісної власністю грошові кошти у розмірі 60000 доларів США скасувати та відмовити у задоволенні цієї вимоги, а також просила зменшити компенсацію різниці вартості поділеного майна у розмірі 107498,79 грн.
Ухвалу Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2025 року скасувати, та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 33 000 грн.
Представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , свою скаргу мотивує тим, що ОСОБА_3 погоджується лише в частині, в якій задоволений зустрічний позов - про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя автомобіля PEUGEOT, модель 2008, і грошових коштів в сумі 60 000 доларів США, переданих ОСОБА_1 в позику іншій особі. В іншій частині ОСОБА_6 з рішенням суду не погоджується, вважає рішення суду в такій іншій частині незаконним і необґрунтованим, протиправним, ухваленим з численними грубими порушеннями і неправильним застосуванням норм матеріального права, повним ігноруванням релевантних висновків Верховного Суду, з неповним і неправильним встановленням обставин, які мають значення для справи, внаслідок їх неправильної оцінки, неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин.
В частині поділу будинку, земельної ділянки і автомобіля КІА SORENTO суд ґрунтував своє рішення виключно на припущеннях: визнав за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину майна за відсутності у справі будь-яких належних, допустимих і достовірних доказів про наявність у ОСОБА_1 коштів чи іншу участь у придбанні такого майна
У червні 2024 року ОСОБА_8 звернулась до сузу зі зустрічною позовною заявою до ОСОБА_9 про поділ майна подружжя та визнання права особистої приватної власності, в якому просила визнати квартиру АДРЕСА_3 особистою приватною власністю, а також визнати за нею право власності на 1/2 частку транспортного засобу автомобіль «Hyundai Elantra», реєстраційний номер НОМЕР_8 .
В частині поділу спільного майна – коштів в сумі 60 тисяч доларів США, які ОСОБА_10 приховав від ОСОБА_3 і надав у позику іншій особі – суд залишив позов не вирішеним, фактично примушуючи сторони ініціювати той же спір в майбутньому
Визнання за ОСОБА_1 права власності на частину позики саме в сумі 38544,29 доларів США, а не 30000 доларів США обумовлене зарахуванням половини вартості автомобіля PEUGEOT 2008, що за рішенням суду визнається спільною власністю і передається у власність ОСОБА_3 .
Надані ОСОБА_7 5000 доларів США – не аліменти, а часткова компенсація витрат на обстеження дитини в клініці Туреччини в 2023 році. Крім того, вказані кошти були передані ОСОБА_11 12.11.2023 – так само після винесення рішення по справі про стягнення аліментів і після подання зустрічного позову в цій справі
Додатковою підставою для відступлення від засади рівності часток подружжя є той факт, що ОСОБА_10 приховав спільне майно – грошові кошти в загальній сумі 60 тисяч доларів США, які він надав в позику під проценти іншій особі
Стороною договору позики є ОСОБА_10 , який є позикодавцем. Всі правовідносини за таким договором перебували і перебувають поза межами контролю ОСОБА_3 . Тим більше, що стосовно позики ОСОБА_10 надавав в суді суперечливу інформацію про її повернення, неправдиву інформацію про знищення розписок, неправдиву інформацію про повернення розписок позичальнику тощо. Отже, суд не вирішив спір, а допустив можливість подальшого зловживання правами з боку ОСОБА_12 
На ОСОБА_13 також покладаються надмірний ризик неповернення коштів, які від неї і так приховав колишній чоловік. Сторони позики – ОСОБА_10 і ОСОБА_14 – перебували в дружніх відносинах, що зумовило надання такої істотної суми в позику. Відповідно, приховавши і відчуживши спільне майно, навіть на умовах тимчасової позики, позикодавець має нести всі ризики за такою позикою.
В частині розподілу витрат суд помилково вважав вимогу про визнання права спільної сумісної власності на частину позики немайновою вимогою
Суд припустився суперечливих висновків про наявність у ОСОБА_1 коштів, спрямованих на будівництво будинку, в той час коли 60 тисяч доларів США було приховано ОСОБА_15 від дружини і надано в позику саме в період будівництва будинку – в 2019 році.
Визнаючи за ОСОБА_7 право власності на майно вартістю на момент його придбання (створення) більш як 120 тисяч доларів США, суд керувався виписками з різних банківських рахунків за особистими картками ОСОБА_1 , які суд помилково оцінив як доказ доходу
ОСОБА_16 як фізособи за час роботи на ТОВ «ЮДК» з 2013 по 2019 роки з усіма істотними оборотами використовувались як транзитні в інтересах роботодавця, а не сім`ї ОСОБА_1 . Тим більше обороти по карткам не містять жодних переказів для придбання земельної ділянки, будівництво житлового будинку, купівлю автомобіля.
Земельна ділянка не є спільною сумісною власністю , оскільки придбана за кошти, які належали ОСОБА_11 особисто. В 2015 році ОСОБА_17 отримала у спадщину після своєї бабусі квартиру за адресою АДРЕСА_4 . Вартість спадкового майна – 59116,00 грн.
Будинок побудований виключно за особисті кошти ОСОБА_3 . До шлюбу ОСОБА_6 мала депозитні вклади в іноземній валюті, на яких зберігались кошти в сумі 79498,31 Євро і близько 96527,23 доларів США. В 2013-2014 роках вказані кошти були перераховані на інші рахунки ОСОБА_3 , що було необхідною передумовою для їх зняття у вигляді готівки
Оформлений на ОСОБА_1 автомобіль KIA Sorento 2.2D EX 4WD 2018 року випуску вартістю 1230190,08 грн придбаний за особисті кошти ОСОБА_3 і, відповідно, є її особистою власністю .
ОСОБА_4 просив рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким:
Визнати за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 0,1 га за адресою АДРЕСА_2 , кадастровий номер 1221455800:02:017:0101.
Визнати за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок загальною площею 221,5 кв.м., житловою площею 109,3 кв.м., Опис: житловии? будинок літ. А1, тераса літ. а2, ганок літ. а3, навіс літ. а4, ганок літ. а5, ганок літ. а6 та господарські будівлі і споруди: навіс літ. Б1, господарськии? блок літ. В1, навіс літ. Г1, зливна яма літ. з.я., зливна яма літ. з.я.[1], замощення літ. І, огорожі №1-3, розташований за адресою АДРЕСА_2 . 
Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину коштів в сумі 38544,29 доларів США, наданих у позику ОСОБА_5 .
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 частину коштів в сумі 21455,71 доларів США, наданих у позику ОСОБА_5 . 
Визнати за ОСОБА_3 право власності на автомобіль KIA Sorento, номер шасі НОМЕР_5 , колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_2 2018 року випуску, дата державної реєстрації 09.11.2018, свідоцтво про державну реєстрацію НОМЕР_9 . 
Припинити право спільної сумісної власності подружжя на автомобіль Peugeot, модель 2008, номер кузова НОМЕР_4 , колір жовтогарячий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2020 року випуску, дата державної реєстрації 13.08.2020, свідоцтво про державну реєстрацію НОМЕР_10 .
Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в іншій частині залишити без задоволення. 
Стягнути з ОСОБА_1 судові витрати по справі.
Від представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона зазначила, що отримана відповідачкою земельна ділянка у спадщину була порада 01 липня 2015 року, а спірна земельна ділянка була придбана 09 червня 2016 року, через рік, в інтересах сім`ї.
Також вказує, що відповідачкою не доведено, що нею витрачено кошти на будівництво будинку з депозитної виплати, яка відбулась у 2014 році.
Вказує, що ОСОБА_3 не доведена та обставина, що позивачу не було повернуто запозичені ним кошти ОСОБА_5 .
Зазначає, що відповідачкою не підтверджено, що спірне майно було придбано за її особисті кошти.
ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу ОСОБА_18 залишити без задоволення та стягнути з неї судові витрати у розмірі 16 000 грн.
Від представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому вказано, що про позику ОСОБА_17 дізналась в 2023 році. Після цього ОСОБА_10 , не знаючи про наявність оригіналів, в тому ж 2023 році повідомив суд про повернення розписок позичальнику або їхнє знищення. Однак про зовсім іншу версію – про наявні у позичальника докази повернення коштів– сторона позивача вперше згадала в апеляційній скарзі тільки в грудні 2025 року. поділена судом позика не є класичним грошовим зобов`язанням, яке розподіляється при поділі майна подружжя за аналогією кредитних правовідносин. Істотною обставиною, яка має бути врахована приховування позики і відчуження коштів, а також триваючі спроби ОСОБА_1 уникнути поділу. Наразі ми бачимо, що в апеляційній скарзі наведена вже третя суперечлива версія сторони ОСОБА_1 , і немає жодних гарантій, що такі зловживання не триватимуть в майбутньому.
Наголошує на тому, що правильним і повним вирішенням спору в частині поділу грошових коштів, незаконно без згоди дружини переданих ОСОБА_7 в позику іншій особі, має бути стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 належної їй частини грошових коштів позики – в даному випадку – із частковим зарахуванням з сумою, яку ОСОБА_17 має сплатити ОСОБА_19 як половину вартості автомобіля PEUGEOT 2008.
ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без змін.
Також матеріалами справи встановлено, що від представника ОСОБА_3 – ОСОБА_20 , надішли письмові пояснення, в яких вона зазначила, що у ОСОБА_3 перебуває малолітній син ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який потребує особливого догляду у зв`язку зі станом здоров`я. Слід зазначити, що аліменти у розмірі п`яти тисяч гривень, які нерегулярно та із виникненням заборгованості сплачує ОСОБА_1 є явно недостатнім для забезпечення всебічного розвитку та лікування малолітньої дитини. ОСОБА_3 , за період часу з 01 січня 2021 року до 06 червня 2023 року, було сплачено на лікування та навчання її сина ОСОБА_21 грошові кошти у сумі 522 905,70 гривень, що свідчить про непропорційність внеску ОСОБА_1 у порівнянні із внеском ОСОБА_3 . При цьому, слід зазначити, що розмір аліментів, який був призначений судом не вистачає не лише на базові потреби дитини, але й не забезпечує її розвитку та потреб на лікування, реабілітацію.
Надані у суді першої інстанції офіційні декларації ОСОБА_1 не містять істотних доходів, виписки із банку про рух коштів не містять доказів, що грошові кошти використовувалися в інтересах сім`ї, однак останній у позовній заяві вказував, що під час шлюбу сторонами були придбані наступні об?єкти рухомого та нерухомого майна: земельна ділянка площею 0,1га, кадастровий номер 1221455800:02:017:0101, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; житловий будинок, загальною площею 221,5 кв.м., житловою площею 109,3 кв.м., опис: житловий будинок літ.А1, тераса літ.а2, ганок літ.а3, навіс літ.а4, ганок літ.аб, ганок літ.аб та господарські будівлі і споруди: навіс літ.Б1, господарський блок літ.В1, навіс літ.Г1, зливна яма літ.з.я., зливна яма літ.з.я.[1], замощення літ.І., огорожі літ. 1-3, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; автомобіль PEUGEOT, 8599/24, модель 2008, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , колір - оранжевий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску - 2020, дата державної реєстрації 13.08.2020 року; автомобіль КІА модель SORENTO, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , колір - сірий, реєстраційний номер НОМЕР_2 , рік випуску 2018, дата державної реєстрації 09.11.2018 р. Очевидно, що дії ОСОБА_1 , який при розгляді справи про стягнення аліментів вказує про відсутність грошових коштів, а згодом при розгляді справи про поділ майна подружжя вказує на рівний вклад із ОСОБА_3 , яка дійсно надала докази на підтвердження наявності грошових коштів на придбання спірного майна, суперечать його попередній поведінці, залежать від стадії судового розгляду та заявлених сторонами вимог і є недобросовісними.
Представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , у судовому засіданні підтримала доводи своєї апеляційної скарги, просила задовольнити її у повному обсязі.
Представник ОСОБА_3 – ОСОБА_20 , також у судовому засіданні підтримала доводи своєї апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 ,підлягає частковому задоволенню, а скарга ОСОБА_3 , залишенню без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_11 , виданого Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, ОСОБА_1 та ОСОБА_22 зареєстрували шлюб 24.09.2013 року, актовий запис №693. Після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка та дружини – ОСОБА_23 та ОСОБА_23 відповідно.
Згідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_12 , виданого Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, ОСОБА_21 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис №148. Батьками записані ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.06.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л., реєстровий номер 1194, ОСОБА_3 (покупець) купила у ОСОБА_24 (продавець) земельну ділянку площею 0,10000 га, кадастровий номер 1221455800:02:017:0101, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 15 договору зазначено, що покупець стверджує, що цей договір укладається нею в інтересах сім`ї. Її чоловік гр. ОСОБА_1 , проінформований нею про укладення цього договору. Його згода на укладення цього договору купівлі-продажу оформлена у встановленому для того порядку та посвідчено Юрченко Л.Л. приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу 09.06.2016 року за реєстровим №1193.
Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.06.2023 року №335264368, ОСОБА_3 на праві власності належить:
- житловий будинок, загальною площею 221,5 кв.м., житловою площею 109,3 кв.м., опис: житловий будинок літ.А1, тераса літ.а2, ганок літ.а3, навіс літ.а4, ганок літ.аб, ганок літ.аб та господарські будівлі і споруди: навіс літ.Б1, господарський блок літ.В1, навіс літ.Г1, зливна яма літ.з.я., зливна яма літ.з.я.[1], замощення літ.І., огорожі літ. 1-3, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 52674153 від 16.06.2020 року, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.06.2020 року за реєстраційним №2101133312214;
- земельна ділянка площею 0,1га, кадастровий номер 1221455800:02:017:0101, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.06.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л., право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09.06.2016 року за реєстраційним №326245112214.
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_10 , вбачається, що власником автомобіля PEUGEOT, модель 2008, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , колір - оранжевий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску - 2020, дата державної реєстрації 13.08.2020 року, є ОСОБА_3 .
Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_9 , вбачається, що власником автомобіля КІА модель SORENTO, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , колір - сірий, реєстраційний номер НОМЕР_2 , рік випуску - 2018, дата державної реєстрації 09.11.2018 р, є ОСОБА_1 .
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26.09.2022 року, яке було залишено в без змін Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14.03.2023 року у справі №175/1076/22, шлюб між сторонами було розірвано та визначено місце проживання ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з матір`ю ОСОБА_3 .
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.08.2023 року у справі №175/3488/22, стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , аліменти на утримання сина ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 5000 (п?ять тисяч) гривень, починаючи стягнення з 11.11.2022 року і до повноліття дитини.
Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 11.06.2023 року наданого ОСОБА_1 , оціночна вартість земельної ділянки площею 0,1га, кадастровий номер 1221455800:02:017:0101, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 складає - 114 723, 01 грн.
Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 31.05.2023 року наданого ОСОБА_1 щодо житлового будинку, загальною площею 221,5 кв.м., житловою площею 109,3 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , оціночна вартість об`єкта оцінки складає – 8 992 108, 89 грн., оціночна вартість поліпшень – 8 863 501, 74 грн.
Відповідно до висновку №07/06/23 експертного товарознавчого дослідження про оцінку колісного транспортного засобу від 13.06.2023 року наданого ОСОБА_1 , ринкова вартість транспортного засобу – автомобіля «КІА SORENTO», реєстраційний номер НОМЕР_2 , на дату оцінки (дослідження) складає – 1 060 855, 90 грн.
Згідно висновку №08/06/23 експертного товарознавчого дослідження про оцінку колісного транспортного засобу від 13.06.2023 року наданого ОСОБА_1 , середня ринкова вартість ідентичного колісного транспортного засобу – автомобіля «PEUGEOT 2008», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рік випуску – 2018, об`єм двигуна 1499 (дизель), станом на дату дослідження може становити – 845 858, 32 грн.
Відповідно до висновку №497/08-23 щодо ринкової вартості колісного транспортного засобу від 08.08.2023 року наданого ОСОБА_3 , ринкова вартість транспортного засобу – автомобіля «PEUGEOT 2008», реєстраційний номер НОМЕР_2 складає – 624 928, 90 грн.
Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 31.05.2023 року наданого ОСОБА_3 щодо житлового будинку, загальною площею 221,5 кв.м., житловою площею 109,3 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , оціночна вартість об`єкта оцінки складає – 6 784 110, 76 грн., оціночна вартість поліпшень – 6 499 762, 91 грн., оціночна вартість земельної ділянки – 284 347, 85 грн.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ,, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно було придбано у період шлюбу, а тому реєстрація прав на нього лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпцію належності до спільної власності подружжя.
Також частково задовольняючі зустрічні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з часткового визнання позивачкою первісних вимог ОСОБА_1 , та стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 25 000 доларів США, вважав, що надана позивачем сума позики ОСОБА_5 , є об`єктом права сумісної власності подружжя.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
За частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (частина сьома статті 57 СК України).
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Подібні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17, від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19.
Отже, для подружжя передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України).
Згідно ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
Той з подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних, достовірних та допустимих доказів.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Як було встановлено матеріалами справи, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_11 , виданого Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, ОСОБА_1 та ОСОБА_22 зареєстрували шлюб 24.09.2013 року, актовий запис №693. Після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка та дружини – ОСОБА_23 та ОСОБА_23 відповідно.
Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.06.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л., реєстровий номер 1194, ОСОБА_3 (покупець) купила у ОСОБА_24 (продавець) земельну ділянку площею 0,10000 га, кадастровий номер 1221455800:02:017:0101, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 15 договору зазначено, що покупець стверджує, що цей договір укладається нею в інтересах сім`ї. Її чоловік гр. ОСОБА_1 , проінформований нею про укладення цього договору. Його згода на укладення цього договору купівлі-продажу оформлена у встановленому для того порядку та посвідчено Юрченко Л.Л. приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу 09.06.2016 року за реєстровим №1193.
Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.06.2023 року №335264368, ОСОБА_3 на праві власності належить:
- житловий будинок, загальною площею 221,5 кв.м., житловою площею 109,3 кв.м., опис: житловий будинок літ.А1, тераса літ.а2, ганок літ.а3, навіс літ.а4, ганок літ.аб, ганок літ.аб та господарські будівлі і споруди: навіс літ.Б1, господарський блок літ.В1, навіс літ.Г1, зливна яма літ.з.я., зливна яма літ.з.я.[1], замощення літ.І., огорожі літ. 1-3, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 52674153 від 16.06.2020 року, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.06.2020 року за реєстраційним №2101133312214;
- земельна ділянка площею 0,1га, кадастровий номер 1221455800:02:017:0101, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.06.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л., право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09.06.2016 року за реєстраційним №326245112214.
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_10 , вбачається, що власником автомобіля PEUGEOT, модель 2008, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , колір - оранжевий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску - 2020, дата державної реєстрації 13.08.2020 року, є ОСОБА_3 .
Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_9 , вбачається, що власником автомобіля КІА модель SORENTO, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , колір - сірий, реєстраційний номер НОМЕР_2 , рік випуску - 2018, дата державної реєстрації 09.11.2018 р, є ОСОБА_1 .
Надані відповідачкою за первісним позовом пояснення та докази щодо покупки спірного, вищезазначеного рухомого та нерухомого майна за власні кошти, без долевої участі колишнього чоловіка ОСОБА_1 у спірний період, не спростовують презумпції спільності майна подружжя, що встановлена статтею 60 СК України, адже нею достатніми доказами того, що саме її особисті кошти були витрачені на покупки майна.
Отже, оскільки земельну ділянку, будинок на автомобілі набуто у період шлюбу, спірне нерухоме та рухоме майно є спільним майном подружжя. Відповідачка не спростувала презумпції спільності права власності подружжя на це майно, а тому воно підлягає поділу між ними в рівних частинах.
Суд першої інстанції, оцінивши надані сторонами докази, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірний будинок та земельна ділянка належить сторонам на праві спільної сумісної власності, оскільки вищезазначене майно придбано за час перебування сторін у шлюбних відносинах. ОСОБА_3 , не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно, не надано належних доказів на підтвердження доводів про те, що на придбання цього майна надані її особисті кошти. За таких обставин суд першої інстанції, врахувавши принцип рівності часток, дійшов правильного висновку про визнання за кожним зі сторін права власності на 1/2 частку спірної квартири.
Що стосується незгоди ОСОБА_3 , із рішенням суду в частині поділу авто та стягнення компенсації, то апеляційний суд вважає їх необґрунтованими та такими що не ґрунтуються на нормах процесуального закону, оскільки як було встановлено оскаржуваним рішення, що позивачкою за зустрічним позовом було визнано за нею право власності на автомобіль PEUGEOT, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартість якого складає - 624 928, 90 грн., а за ОСОБА_1 - право власності на автомобіль КІА модель SORENTO, реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартість якого складає 1 060 855, 90 грн., тобто вартість майна ОСОБА_3 є меншою від вартості ідеальної долі на 435 927, 00 грн., а вартість майна ОСОБА_1 відповідно є більшою на 435 927, 00 грн., тому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 слід стягнути грошову компенсацію різниці вартості поділеного спільного сумісного майна подружжя у розмірі 435 927, 00 грн, а тому в силу імперативної вимоги передбаченою ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню та обставина, яка підлягає визнанню учасникам справи.
Що стосується вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .
Як вбачається з матеріалів справи, позивач за первісним позовом не погоджується з рішення суду від 13 листопада 2025 року в частині визнання спільною сумісної власністю грошових коштів у розмірі 60000 доларів США та із сумою стягнутою з нього за частину авто.
У рішенні від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти росії»).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).
Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частина третя статті 6 ЦК України).
У частині першій статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Тлумачення пункту 3 статті 3, статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору; у виборі контрагента, виду договору, визначенні умов договору, форми договору. При реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абзаці 2 частини третьої статті 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства в разі існування однієї з таких підстав:
наявності в акті цивільного законодавства прямої вказівки про неможливість сторін відступати від його імперативного положення (наприклад, згідно частини п`ятої статті 576 ЦК України предметом застави не можуть бути вимоги, які мають особистий характер, а також інші вимоги, застава яких заборонена законом);
якщо зі змісту акту цивільного законодавства випливає обов`язковість його положень, яка може мати вигляд вказівки в акті цивільного законодавства на нікчемний характер відступу від його положень, або виражатися за допомогою інших правових засобів (наприклад, таким буде припис абзацу 2 частини першої статті 739 ЦК України, що умова договору, відповідно до якої платник безстрокової ренти не може відмовитися від договору ренти, є нікчемною);
якщо це випливає із суті відносин між сторонами. Ця підстава не є логічним закінченням абзацу 2 частини третьої статті 6 ЦК. Такі міркування зумовлені тим, що стаття 6 ЦК України присвячена регулюванню співвідношення актів цивільного законодавства й договору, а не їх кореляції із сутністю відносин між сторонами. Адже сутність цих відносин полягає в їх договірному характері. Тому її застосовування фактично можливе тільки за наявності будь-якої з двох попередніх підстав, тобто прямої вказівки, або ж якщо обов`язковість положень акту цивільного законодавства слідує з його змісту (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2020 року в справі № 559/1605/18 (провадження № 61-913св20)).
Згідно зі ст.ст. 509, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, але у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).
Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20)).
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
У статті 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (стаття 533 ЦК України).
Відповідно, в даному випадку, кожне по собі зобов`язання підлягає відповідному самостійному аналізу і щодо кожного зобов`язання окремо відраховується позовна давність. Дана позиція повністю узгоджується із практикою Верховного Суду, яку відповідно до ч.4 ст. 263ЦПК України, суд повинен враховувати.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 27.09.2023 у справі № 753/23427/19 зазначено: «При цьому слід враховувати, що укладений між сторонами договір позики встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами, а тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку позики згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу».
Тлумачення змісту статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (постанова Верховного Суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)).
Відповідно до ч.1 ст. 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.
Із матеріалів справи вбачається, що згідно копії розписки від 01.06.2019 року, ОСОБА_5 взяв у позику у ОСОБА_1 суму у розмірі 25 000 доларів США під 2% в місяць. Відповідно до копії розписки, також оригінал якої оглянуто в судовому засіданні, від 01.10.2019 року, ОСОБА_5 взяв у позику у ОСОБА_1 суму у розмірі 35 000 доларів США під 2% в місяць. Розписки написані власноруч.
Апеляційний суд вважає, що вирішуючи питання щодо визнання права сумісної власності подружжя грошових коштів у розмірі 60000 доларів США передані 01.10.2019 року ОСОБА_1 ОСОБА_5 , місцевий суд фактично вирішив питання щодо прав і свобод без залучення відповідного учасника справи, не з`ясувавши його думку щодо факту отримання ним позики згідно розписки від 01.10.2019 року.
Так, слід зазначити, що суд першої інстанції дослідив зміст даної розписки у судовому засіданні, однак фактично таке дослідження здійснювалось без особи яка отримувала такі кошти без наданням ним можливих заперечень щодо їх тримання чи взагалі заперечень щодо особистого складання ним даної розписки.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку дана вимога щодо визнання права об`єктом права спільної сумісної власності у сумі 60 000 доларів США недоведена, оскільки у даних правовідносинах відсутні факт належного дослідження правової природи отримання позики, яка без особи яка можливо ці кошти отримувала не може бути доведена,а тому суд апеляційної інстанції вважає. що у задоволенні позовної вимоги про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 25 000 доларів США, передані 01.06.2019 року ОСОБА_1 в позику ОСОБА_5 , грошові кошти в сумі 35 000 доларів США, передані 01.10.2019 року ОСОБА_1 в позику ОСОБА_5 , а загалом 60000 (шістдесят тисяч) доларів США слід відмовити через недоведеність даних вимог.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Також апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення суду підлягає зміні в частині стягнення компенсації вартості авто з огляду на те, що відповідно до висновку №07/06/23 експертного товарознавчого дослідження про оцінку колісного транспортного засобу від 13.06.2023 року наданого ОСОБА_1 , ринкова вартість транспортного засобу - автомобіля «KIA SORENTO», реєстраційний номер НОМЕР_2 , на дату оцінки (дослідження) складає - 1 060 855, 90 грн. 
Згідно висновку №08/06/23 експертного товарознавчого дослідження про оцінку колісного транспортного засобу від 13.06.2023 року наданого ОСОБА_1 , середня ринкова вартість ідентичного колісного транспортного засобу - автомобіля «PEUGEOT 2008», реєстраційний номер НОМЕР_13 , рік випуску - 2018, об`єм двигуна 1499 (дизель), станом на дату дослідження може становити - 845 858, 32 грн.
Відповідач надав до суду своє дослідження (висновок) №497/08-23 щодо ринкової вартості колісного транспортного засобу від 08.08.2023 року наданого ОСОБА_3 , ринкова вартість транспортного засобу - автомобіля «PEUGEOT 2008», реєстраційний номер НОМЕР_1 складає - 624 928, 90 грн.
З оскаржуваного рішення суду вбачається, що при розрахунку вартості частини автомобіля, сума якої підлягає з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , суд для обчислення даної суми брав для розрахунку занижену майна у розмірі 624 928,90 грн.
З урахуванням наданих висновків ідеальна доля не може обраховуватись вартістю транспортного засобу позивача 1 060 855, 90 грн., оскільки виходячи із рівності часток, ідеальна доля буде складатися: (1 060 855,90 + 624 928, 90) : 2 = 842 892,40, за відсутності відступу від рівності часток. 
Таким чином, стягненню з позивача підлягала грошова компенсація різниці вартості поділеного спільного сумісного майна подружжя у розмірі 842 892,40грн - 624 928,90 грн = 217 963,50 грн. (тобто 217 963,50грн).
Вартість автомобіля «PEUGEOT 2008», реєстраційний номер НОМЕР_14 , яка становить - 845 858, 32 грн, повинна складатися з наступного: (1 060 855,90 + 845 858,32): 2 = 953 357,11 грн (ідеальна доля) 1 060 855,90 – 953 357,11 = 107 498,79 грн (грошова компенсація різниці вартості спільного майна). 
За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що сума компенсації різниці вартості авто, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає зменшенню до 107498,79 грн.
Що стосується доводів скарги на ухвалу суду від 08 грудня 2025 року.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
Відповідно до пункту 4 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Види адвокатської діяльності визначені у статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку із реалізацією права на судовий захист або у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається у такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України)
3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Водночас у частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи. (Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 № 922/1964/21).
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , долучила до неї копію ордера на надання правничої допомоги серія АЕ №1193880 від 18.04.2023 року.
Договір №18/04 про надання правової допомоги від 18.04.2023 року укладеного між АО «Форум-Дніпро» та ОСОБА_1 .
Акт № 18/041А від 18.04.2025 року із переліком наданих АО «Форму-Дніпро» послуг на загальну суму 33 000 грн, та рахунок-фактуру №18/041Р від 14.02.2025 року
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі №910/353/19, а також у постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19, від 12 січня 2022 року у справі №750/10242/20.
Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами ВС у справах №923/560/17, №329/766/18, №178/1522/18.
У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18).
Так, матеріалами справи встановлено, що при поданні позову, ОСОБА_1 було вказано про орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу у розмірі 25000 грн., та зазначено, що докази витрат на правову допомогу, позивачем будуть подані протягом 5 днів після ухвалення рішення у справі (т.1 а.с. 5)
Оскаржуване рішення суду було ухвалено 13 листопада 2025 року, із заявою про ухвалення додаткового рішення ОСОБА_2 , звернулась 17.11.2025 року (т.4 а.с.18-35), тобто протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, а отже висновок місцевого суду щодо невиконання процесуальних обов`язків сторони щодо заявленого відповідного клопотання та подання відповідних доказів є безпідставним та спростовується наявними доказами у справі,а тому колегія суддів вважає, висновок суду першої інстанції щодо відмови у стягнення витрат суперечить викладеним правовим висновкам Верховного Суду.
Крім того, слід зазначити, що процесуальне законодавство не зобов`язує надавати докази витрат на правничу допомогу протягом розгляду справи, оскільки у даному випадку, позивачем було виконано всі процесуальну дії щодо стягнення з відповідачки на свою користь витрат на правничу допомогу, а саме заявлено орієнтовний розрахунок витрат у позові та протягом п`яти днів було звернення до суду із відповідним клопотанням та відповідними доказами понесених витрат, а тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню із частковим задоволенням заяви ОСОБА_1 про стягнення судових витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн., оскільки саме така сума буде відповідати критерію співмірності та обсягу наданої адвокатом роботи.
З урахуванням викладеного, враховуючи складність справи, характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, часом витраченим на їх виконання відсутність заперечень відповідача на понесені витрати, колегія суддів дійшла висновку, що заява підлягає частковому задоволенню, шляхом стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , 10 000,00 грн. понесених витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до частини першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає. що визнавши спірне майно подружжя сумісним майном дійшов до обґрунтованого висновку, однак із порушенням норм матеріального права ухвалив необґрунтоване в частині визнання об`єктам права спільної сумісної власності подружжя грошових коштів на загальну суму у розмірі 60 000 доларів США, та необґрунтовано було завищено суму компенсації вартості авто до 435927,00 грн.
Апеляційний суд наголошує на тому, що додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №904/8884/21).
Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду від 13 листопада 2025 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 у цій справі, то додаткове рішення суду від 17 грудня 2025 року у цій справі, також підлягає скасуванню.
Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З урахуванням того, що фактично, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задоволено у повному обсязі, з ОСОБА_3 , на його користь підлягає стягненню судовий збір за подання ним апеляційної скарги у розмірі 22710 грн.

Керуючись статтями 141,374-376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2025 року в частині визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 25 000 доларів США, передані 01.06.2019 року ОСОБА_1 в позику ОСОБА_5 , грошові кошти в сумі 35 000 доларів США, передані 01.10.2019 року ОСОБА_1 в позику ОСОБА_5 , а загалом 60000 (шістдесят тисяч) доларів США, скасувати та відмовити у задоволенні цієї позовної вимоги.
Змінити рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області 13 листопада 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 компенсацію різниці вартості поділеного майна у розмірі 435 927 гривень 00 копійок, стягнувши з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_7 ) компенсацію різниці вартості поділеного майна у розмірі 107 498 гривень 79 копійок (сто сім тисяч чотириста дев`яносто вісім гривень сімдесят дев`ять копійок)
В іншій частині рішення залишити без змін.
Ухвалу Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2025 року скасувати.
Заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_7 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_6 ) витрати на правничу допомогу за розгляд справи у суді першої інстанції 10 000 грн.
Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_7 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_6 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 22710,00 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді:          О.В. Халаджи 

О.В. Агєєв

Л.П. Никифоряк.
Повний текст судового рішення складено 19 травня 2026 року.
Головуючий-суддя         О.В. Халаджи