Справа № 504/3734/24 
Номер провадження 2/504/732/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22.06.2026	с-ще Доброслав 	

Доброславський районний суд Одеської області в складі:
головуючої судді Вінської Н.В.,
секретарі судового засідання Коцар А.М.,
за участю представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні селищі Доброслав Одеської області справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

встановив:
Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 . Спадкоємцем першої черги за законом є її донька ОСОБА_2 – позивачка по справі, що підтверджується довідкою № 1332/02-14, виданою 16.04.2019 року державним нотаріусом Суворовської державної нотаріальної контори та витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі № 558766079 від 16.04.2019 р. У 2003 році ОСОБА_5 придбала земельну ділянку площею 0,061 га., розташовану за адресою АДРЕСА_1 , яка була придбана на підставні договору купівлі-продажу, реєстровий номер 1235 від 29.05.2003 року та державного Акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 843449. Крім того, ОСОБА_5 на цій земельній ділянці побудувала садовий будинок 53,3 кв.м., але не встигла його оформити належним чином. У 2019 році позивачці стало відомо, що 28.04.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір та договір застави транспортного засобу на підставі якого вона отримала кредитні кошти, зобов`язання щодо повернення кредиту було забезпечено заставою транспортного засобу – автомобіль Lexus LX 470, 2007 року випуску. 30.01.2015 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 був укладений договір про відступлення прав вимоги за кредитним договором № 11150092000 від 28 квітня 2007 року між ОСОБА_5 та АКІБ «УкрСиббанк». Вказана інформація стала відомою позивачці з рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 08.11.2018 року по цивільній справі № 504/2591/18 за позовом ОСОБА_4 до Держгеокадастру Одеської області в особі Держгеокадастру Лиманського району Одеської області, реєстраційної служби Одеської області в особі Реєстраційної служби Комінтернівського районного управління юстиції в Одеській області. На підставі вказаного рішення державним реєстратором Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манютою В.В. 17.02.2018 року було зареєстровано за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 0,061 га розташовану за адресою АДРЕСА_1 . Постановою Одеського Апеляційного суду від 24.06.2020 року, яка залишена без змін ухвалою Верховного Суду, рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 08.11.2018 р. скасовано, а у задоволені позову ОСОБА_4 відмовлено у повному обсязі. Знаючи про скасування рішення суду, та розуміючи наслідки його скасування 03.07.2021 року ОСОБА_4 уклав з відповідачем по даній справі ОСОБА_3 договори купівлі-продажу спірної земельної ділянки та садового будинку. Крім того, 02.11.2015 року ОСОБА_4 склав нотаріально посвідчену заяву відповідно до якої повідомив, що зобов`язання за кредитним договором № 11150092000 від 28 квітня 2007 року між ОСОБА_5 та АКІБ «УкрСиббанк», право вимоги за яким позичальника набуто ним за договором про відступлення права вимоги від 30.01.2015 року виконані в повному обсязі. Єдиним спадкоємцем першої черги за законом, після смерті ОСОБА_5 є її донька ОСОБА_6 , яка прийняла спадщину.
На підставі вищевикладеного просила суд витребувати майно, а саме земельну ділянку площею 0,061 га., кадастровий номер 5122783200:02:001:0339 (реєстраційний номер нерухомого майна 1725669751227) та садовий будинок загальною площею 53,3 кв.м., житловою площею 26 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2066099751227), які розташовані за адресою АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 . Стягнути з відповідача судові витрати та витрати на надання правової допомоги.
В судовому засіданні представник позивачки судовому засіданні представник позивачки адвокат Садаклієв Іван Ілліч позовні вимоги підтримав просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позові.
Представник відповідача ОСОБА_3 – адвокат Токаєва Юлія Володимирівна в судове засідання не з`явилась, надала заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі. Протокольною ухвалою від 11.06.2026 року суд визнав неявку представника відповідача неповажною та провів розгляд справи у його відсутність.
В матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву в порядку ст. 178 ЦПК України адвоката Монастирної Інги Олександрівни в інтересах – ОСОБА_3 відповідно до якого зазначено, що відповідач позов не визнає, позовні вимоги вважає необґрунтованими, безпідставними та недоведеними у зв`язку з чим просила суд відмовити у його задоволені.
Зазначено, що 03.07.2021 року між відповідачем по справі ОСОБА_3 та третьою особою по справі ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки та садового будинку в результаті чого ОСОБА_3 набув право власності на вказане майно. Щодо посилань позивача про обізнаність ОСОБА_4 про рішення Одеського апеляційного суду від 24.06.2020 року, яким право власності на спірні об`єкти нерухомого майна скасовано зазначали, що інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження (яка є обов`язковою відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») не була внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у зв`язку з чим право власності за ОСОБА_4 на спірні об`єкти нерухомого майна, станом на день укладення договору купівлі-продажу між ним та відповідачем, ні ким у встановленому законом порядку не скасовано та не обмежено. У зв`язку з чим набуття права власності на об`єкти нерухомого майна є правомірними. Крім того, позивачка у 2021 році зверталась до суду з позовом до ОСОБА_4 та приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Дишлевої Д.В., Державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Манюти С.В. про визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, але за заявою позивачки позов залишено без розгляду. Наголошували, що єдиним доказом матеріалів справи є копія Постанови Одеського апеляційного суду від 24.06.2010 року, однак вважали, що таке рішення судом апеляційної інстанції не ухвалювалось та в резулятивній частині вказаного рішення таких висновків немає. Щодо посилань позивача про наявність нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_4 від 02.11.2015 року про виконання боргових зобов`язань позичальника ОСОБА_5 в повному обсязі зазначали, що наявність або відсутність боргових зобов`язань між сторонами у даній справі не є предметом позову, тому не стосується даного спору. Крім того, зазначали, про те, що постановою Верховного Суду від 15.07.2020 року у справі 504/3724/17 постанову Одеського апеляційного суду від 11.02.2020 року змінено, виключивши з її мотивувальної частини посилання на погашення в повному обсязі боргу за кредитним договором № 11150092000 від 28 квітня 2007 року (в рамках спору про визнання спадщино відумерлою за позовом ОСОБА_4 до Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області. Щодо позовних вимог про витребування від відповідача спірне майно в порядку ст. 388 ЦК України зазначали, що позивачка у встановленому законом порядку не набула права власності на спадкове майно у зв`язку з чим у неї відсутні правові підстави права вимоги на нього. Просили суд відмовити у задоволенні позову. 
Судовим розглядом справи встановлено.
Згідно ч 4. ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до обставин встановлених Постановою Верховного Суду від 12 серпня 2021 року по справі № 504/2591/18 встановлено наступне (справа № 504/2591/18 а.с. 230-236): «Суд установив, що 28 квітня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір та договір застави транспортного засобу № 11150092000, на підставі якого вона отримала кредитні кошти, зобов`язання щодо повернення кредиту було забезпечено заставою транспортного засобу, а саме автомобілем Lexus LX 470, 2007 року випуску .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.
25 червня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до Суворовського районного суду міста Одеси з позовом до   ОСОБА_7 , спадкоємця ОСОБА_5 , про визнання права власності та стягнення боргу (справа № 523/8010/15-ц).
Заочним рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 09 липня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на автомобіль Lexus LX 470, 2007 року випуску. В іншій частині позову відмовлено.
Постановою Апеляційного суду Одеської області від 10 вересня 2018 року заочне рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 09 липня 2015 року було скасовано, ухвалено нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання права власності та стягнення боргу відмовлено у повному обсязі з підстав того, що ОСОБА_7 є неналежним відповідачем та не є правонаступником померлої ОСОБА_5 , оскільки спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняла її дочка ОСОБА_6 , тобто районний суд вирішив права та обов`язки правонаступників померлої ОСОБА_5 - її дочки ОСОБА_6 та сина ОСОБА_8 , яких не було залучено до участі у справі.
ОСОБА_4 звернувся до Комінтернівського районного суду Одеської області з заявою про визнання спадщини відумерлою, зазначивши, що померла ОСОБА_5 була його боржником, а оскільки спадщина після смерті ОСОБА_5 спадкоємцями оформлена не була, просив визнати спадщину у вигляді земельної ділянки площею 0,061 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , відумерлою.
Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 11 грудня 2017 року заява ОСОБА_4 задоволена та спадщина, яка залишилася після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнана відумерлою.
Постановою Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 11 грудня 2017 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_4 про визнання спадщини відумерлою відмовлено.
Вказаною постановою Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року встановлено, що із довідки щодо надання відомостей стосовно спадкоємців по спадковій справі, виданої державним нотаріусом Суворовської державної нотаріальної контори у місті Одеса вбачається, що спадкоємцем померлої ОСОБА_5 є ОСОБА_8 , яка звернулася із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом».
11.12.2017 року рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області по справі № 504/3724/17 визнано спадщину, що залишилася після смерті ОСОБА_5 померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 відумерлою. Дане рішення було скасоване постановою Одеського апеляційного суду від 11.02.2020 року. Постанову Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року було змінено Верховним Судом згідно постанови 15.07.2020 року та виключено з її мотивувальної частини посилання на погашення у повному обсязі боргу за кредитним договором № 11150092000, укладеним 28 квітня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 .
Відповідно до рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 08.11.2018 року по справі №504/2591/18 було: - накладено стягнення на майно, а саме земельну ділянку площею 0,061 га розташовану за адресою на території АДРЕСА_1 ; -визнано за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку на території Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області СТ Садовод вул. Садова земельна ділянка № НОМЕР_1 кадастровий номер 5122783200:02:001:0339; - визнано за ОСОБА_4 право власності на автомобіль Lexus LX 470, 2007 року випуску (а.с.73-77).
Постановою Одеського апеляційного суду від 24.06.2020 року рішення суду від 08.11.2018 р. скасовано, прийнято постанову про відмову у задоволенні позову (справа 504/2591/18 а.с.151-156). Постановою Верховного Суду від 12 серпня 2021 року постанову Одеського апеляційного суду від 24 червня 2020 року залишено без змін (справа № 504/2591/18 а.с.230-236). 
Згідно договору купівлі-продажу від 03.07.2021 року ОСОБА_4 передав (продав) у власність ОСОБА_3 садовий будинок під АДРЕСА_1 … розташований на земельній ділянці кадастровий номер 5122783200:02:001:0339 (а.с.78-79). Відповідно до п. 1 вказаного договору вказаний у цьому договорі садовий будинок належить продавцю на праві приватної власності на підставі технічного паспорту, серія та номер б/н, виданий 27.03.2020 року, видавник ПП «ГЛАВ ІНВЕСТ ГРУП», довідка, серія та номер 266115, виданий 27.03.2020 року, видавник ПП «ГЛАВ ІНВЕСТ ГРУП», зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.04.2020 року, номер запису про право власності/ довічної власності 36180805, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2066099751227.Право власності за ОСОБА_3 зареєстроване у встановленому порядку (а.с.81).
Згідно договору купівлі-продажу від 03.07.2021 року ОСОБА_4 передав (продав) у власність ОСОБА_3 земельну ділянку під АДРЕСА_1 кадастровий номер 5122783200:02:001:0339 (а.с.82-84). Відповідно до п. 2 вказаного договору земельна ділянка надержала продавцю ОСОБА_4 в тому числі на підставі рішення Комінтернівського суду Одеської області від 08.11.2018 року справа № 504/2591/18.
З досліджених судом матеріалів спадкової справи Четвертої одеської державної нотаріальної контори № 421/2013 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 встановлені:
- вимога (претензія) про зобов`язання спадкодавця ТОВ «Вердикт – Фінанс» (Фактор) про зобов`язання спадкодавця на суму 586 127,60 грн. за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11150092000 від 28.04.2007 року укладеного між ОСОБА_5 та ПАТ «УкрСибБанк» (а.с. 119-124);
- претензія з вимогами до спадкоємців Північного РЕМ ПАТ «Одесаобленерго» на суму 6417,10 грн. (а.с.179);
- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу автомобіля, який належав ОСОБА_5 MERSEDES-BENZ C 220, 2005 року випуску (а.с.198-203) з забороною відчуження та обтяженням у розмірі 49503 доларів США.
Відмовляючи у задоволенні позову щодо витребування майна з володіння ОСОБА_3 суд виходив з того, що позивачкою не доведено, а судовим розглядом справи не встановлено права власності, а від так права вимоги на спірне майно в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 позивачкою ОСОБА_2 .
Судом встановлено, що ОСОБА_2 не отримала свідоцтва про право на спадщину на спірну земельну ділянку та садовий будинок, та її право власності не було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно
При ухваленні рішення суд не приймає в якості належного доказу права власності ОСОБА_5 на земельну ділянку та будинок копію договору купівлі-продажу від 29 травня 2003 року, посвідчений Чос О.П., державним нотаріусом Комінтернівської державної нотаріальної контори Одеської області зареєстрований в реєстрі за № 1235 (а.с.71) та копію Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА843449 від 01.03.2006 року (а.с.72), оскільки судовим розглядом не встановлено оригіналів вказаних документів. Крім того, суд приймає до уваги, що вказані документи не були представлені ОСОБА_2 до Четвертої державної нотаріальної контори міста Одеси, як підстави прийняття спадщини, відповідно до вимог пункту 4.18. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 р. № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595. Суд звертає увагу, що матеріали спадкової справи містять лише свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу автомобіля, який належав ОСОБА_5 . MERSEDES-BENZ C 220, 2005 року випуску (а.с. 198).
Крім того, судовим розглядом справи не встановлено жодного документа на підтвердження права власності ОСОБА_5 на садовий будинок. Посилання позивачки на те, що померла матір за життя побудувала будинок та не встигла його оформити не заслуговують на увагу, оскільки суду не навіть непрямих доказів таких як початок, перебіг та будівництва такого будинку. 
Крім того, суд звертає увагу, що у разі самовільного будівництва будинку на земельній ділянці власник та спадкоємець не набувають права власності на такий об`єкт нерухомого майна, та може вважатись лише власником будівельних матеріалів, відповідно до норм ст. 376 ЦК України.
Відмовляючи у задоволені позову суд також враховує, що спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. 
Однак судовим розглядом справи встановлено (відповідно до Постанови Верховного Суду від 12 серпня 2021 року справа № 504/2591/18) чоловіка померлої  ОСОБА_5 - ОСОБА_7 , якому відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України, як співвласнику на праві спільної сумісної власності майна померлої має бути оформлено та видано свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя) у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя). 
Такі обставини унеможливлюють вимогу позивачки на витребування майна в порядку ст. 388 ЦК України. 
Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.  Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору.
Земля (земельна ділянка) як об`єкт права власності, відповідно до ст. 373 ЦК України , є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України.  Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.
Державна реєстрація прав на нерухомість здійснюється відповідно до ст. 182 ЦК України, якою визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.  Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.  Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду.
Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до пункту 4.18. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 р. № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі Порядок) видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони, обтяження іпотекою або арешту цього майна.
Згідно пункту 4.19. глави 10 Порядку за наявності заборони відчуження або обтяження іпотекою житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості нотаріус видає свідоцтво про право на спадщину та протягом двох робочих днів письмово повідомляє про це кредитора (відповідний податковий орган).
Відповідно до пункту 4.20. глави 10 Порядку якщо на спадкове майно накладено арешт, видача свідоцтва про право на спадщину зупиняється до зняття арешту.
Згідно ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.  Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.  Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.  Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.  На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.  У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.  Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя визначені ст. 60 СК України відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Отже відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що ОСОБА_2 на момент звернення до суду та постановлення рішення не являється власником земельної ділянки та садового будинку в розумінні чинного законодавства. 
Крім того, судовим розглядом справи не встановлено підстав для звернення до суду з віндикаційним позовом до ОСОБА_3 оскільки майно не було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння, майно не було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, майно не вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 
Відповідно до ст. 388 ЦК України власник на витребування майна від добросовісного набувача має право якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:
1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Отже, позивачем обрано неналежний спосіб захисту права у вигляді віндикаційного позову, оскільки метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений, що полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником прав власності на нерухоме майно. При цьому спірна земельна ділянка та будинок ніколи не належали у повному обсязі позивачу, земельна ділянка була об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , частки у якій є невизначеними, а позивач ОСОБА_2 прийнявши спадщину після смерті матері претендує на частку у спільному сумісному майні, при цьому другий з подружжя ОСОБА_7 не є співпозивачем та взагалі не залучений до участі у справі. 
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».
При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
Тож для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна.
Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)).
Велика Палата Верховного Суду відзначає, що предметом регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.
Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України.
. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16).
Отже відповідач ОСОБА_3 не міг і не повинен був знати про те, що на момент набуття ним права власності на спірне майно (03.07.2021 року) було скасовано судове рішення, на підставі якого майно було зареєстроване за ОСОБА_4 (Постановою Одеського Апеляційного суду від 24.06.2020 року, яка залишена без змін ухвалою Верховного Суду, рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 08.11.2018 р. скасовано, а у задоволені позову ОСОБА_4 відмовлено у повному обсязі). Так, ОСОБА_3 не був учасником справи № 504/2591/18, отже йому не було відомо про наявність спору, який розглядався у зазначеній справі, та про результати розгляду справи.
Крім того, на час укладення договору купівлі-продажу від 03.07.2021 року функціонував Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, відомості з якого презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тож добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей.
У відповідності до ч.1 ст. 204 ЦК Україн и правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76).
Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, зокрема й на витребування цього майна від добросовісного набувача.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Відповідно до частин першої та третьої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.
Зазначені висновки відповідають правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 та у постановах Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 754/11747/18, від 20 травня 2020 року у справі № 303/6974/16-ц, від 18 лютого 2021 року у справі № 609/1231/19, від 15 березня 2023 року у справі № 759/8653/17, від 20 червня 2024 року в справі № 465/4103/21.
Суд зауважує, що при вирішенні питання про витребування майна з володіння іншої особи потрібно оцінювати наявність або відсутність добросовісності володільця нерухомого майна, на чому неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (постанова від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, постанова від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18,постанова від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).
Так, стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, провадження № 12-35гс21).
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, провадження № 12-127гс19).
Фактори, з якими закон (стаття 388 ЦК України) пов`язує можливість віндикації майна, є добросовісність (недобросовісність) набувача майна, та наявність обставин, за яких витребування можливе також у добросовісного набувача. Кожен з цих факторів досліджується послідовно стосовно кожного набувача у ланцюгу набувачів, якщо про існування відповідних обставин стверджує сторона, яка несе тягар їх доведення. Тобто якщо майно було набуто добросовісним набувачем за відплатним правочином і за положеннями статті 388 ЦК України воно не могло бути витребуване у цієї особи власником, то подальше розпорядження цією особою майном (в тому числі відчуження його за безвідплатним правочином) не створює підставу для витребування у нового набувача. Добросовісний набувач, який далі відчужив майно за безвідплатним правочином, не є «особою, яка не мала права відчужувати майно». (Постанова Велика Палата Верховного Суду від 4 березня 2026 року у справі № 922/5241/21).
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 , є добросовісним набувачем спірного майна, при цьому суду не було надано жодних доказів зворотного.
ОСОБА_3 набув право власності на спірне майно за відплатним договором. Відповідач ОСОБА_3 не знав і не міг знати про те, що дане майно вибуло із власності поза волею власника . Під час придбання спірного майна ОСОБА_3 правомірно очікував, що попередній власник майна мав право ним розпоряджатися, а він, після отримання цього майна, матиме змогу мирно ним володіти.
Отже, ОСОБА_3 , набуваючи спірне майно у власність від ОСОБА_4 та укладаючи оплатний письмовий договір про придбання такого майна, який був посвідчений нотаріально з дотриманням нотаріусом вимог щодо перевірки відсутності обтяжень на таке майно, не могла знати про те, що це майно вибуло з власності поза волею власника, а тому є добросовісним набувачем.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про неможливість витребування спірного майна від ОСОБА_3 , оскільки у цьому випадку втручання у його право порушить справедливий баланс інтересів, оскільки можливі наслідки вилучення (витребування) нерухомого майна не переважають дотримання прав власника, який законно набув у власність майно, а тому суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі.
Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.
Виходячи з викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 82, 141, 229, 258, 259, 263-265, 268, 280 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:
У задоволенні цивільного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення до Одеського апеляційного суду.
Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя :     Вінська Н. В.