П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2026 року м. Київ

Справа № 752/25730/25
Провадження: № 22-ц/824/9508/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Погорілої Софії Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 
на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 лютого 2026 року, ухвалене під головуванням судді Машкевич К. В.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,
в с т а н о в и в:

В жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 11 жовтня 2011 року вона передала ОСОБА_2 у борг грошові кошти в сумі 145 000 доларів США, про що останній власноручно склав розписку. Зазначала, що відповідно до умов розписки відповідач зобов`язався повернути їй 170 000 доларів США або суму, еквівалентну розміру боргу в національній валюті України за офіційним курсом НБУ на момент повернення коштів, у строк до 11 жовтня 2023 року. Посилалася на те, що у визначений сторонами строк відповідач свої зобов`язання не виконав, отримані кошти не повернув, а тому просила стягнути з нього заборгованість за договором позики в розмірі 170 000 доларів США або суму, еквівалентну зазначеному розміру боргу в національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України на момент виконання рішення суду.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 лютого 2026 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі еквівалентній 145 000 доларам США за курсом Національного банку України на день виконання рішення.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 140 грн судового збору.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Погоріла С. О. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення в частині відмови у стягненні 25 000 доларів США просила скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила про те, що суд першої інстанції, встановивши факт укладення між сторонами договору позики та отримання відповідачем грошових коштів, безпідставно не врахував погоджені сторонами умови договору щодо розміру зобов`язання, яке підлягало поверненню. Вказувала, що відповідно до власноруч складеної відповідачем розписки останній зобов`язався повернути позивачці саме 170 000 доларів США або суму, еквівалентну зазначеному розміру в національній валюті за курсом НБУ на момент повернення коштів.
Підписавши розписку, відповідач вільно погодився з усіма її умовами, а тому суд не мав правових підстав змінювати зміст досягнутих сторонами домовленостей та самостійно визначати інший розмір заборгованості, ніж той, який прямо передбачений договором позики. Наголошувала, що принцип свободи договору передбачає обов`язковість виконання сторонами погоджених ними умов, а тому стягненню підлягає саме 170 000 доларів США, а не 145 000 доларів США, як помилково визначив суд першої інстанції.
Крім того, зазначала, що відповідач визнав позов у повному обсязі та не оспорював ні факт існування боргу, ні його розмір, визначений розпискою, у зв`язку з чим відсутні підстави для часткової відмови у задоволенні позовних вимог.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 11 травня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
10 червня 2026 року від ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без його участі, в якій, зокрема, відповідач проти задоволення апеляційної скарги не заперечував.
В судовому засіданні адвокат Погоріла С. О. в інтересах ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити. Наголосила, що суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що розмір і порядок сплати процентів визначаються за взаємною згодою сторін. Водночас положення чинного законодавства не обмежують сторони у виборі способу визначення плати за користування коштами, яка може бути встановлена як у вигляді процентної ставки, так і у твердій грошовій сумі.
ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 лютого 2026 року оскаржується в частині незадоволених позовних вимог, а тому в іншій частині колегією суддів не переглядається.
Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлагяє задоволенню.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 11 жовтня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивачка передала відповідачу грошові кошти в сумі 145 000 доларів США.
На підтвердження отримання зазначених грошових коштів ОСОБА_2 власноруч склав та підписав розписку від 11 жовтня 2011 року, відповідно до змісту якої підтвердив отримання від ОСОБА_1 145 000 доларів США та зобов`язався повернути останній 170 000 доларів США або суму, еквівалентну зазначеному розміру боргу в національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України на момент повернення коштів.
У розписці сторонами визначено строк виконання зобов`язання, до 11 жовтня 2023 року.
Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідач свої зобов`язання за договором позики у визначений сторонами строк не виконав, отримані в борг кошти не повернув, у зв`язку з чим просила стягнути з нього заборгованість у розмірі 170 000 доларів США або суму, еквівалентну зазначеному розміру боргу в національній валюті України за офіційним курсом НБУ на момент виконання рішення суду.
Під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_2 подав заяву про визнання позову та просив здійснювати розгляд справи за його відсутності. При цьому, факт отримання грошових коштів, зміст боргової розписки, а також наявність заборгованості за договором позики відповідачем не заперечувалися.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами існували правовідносини, які виникли з договору позики, укладеного 11 жовтня 2011 року, факт передачі позивачкою відповідачу грошових коштів у сумі 145 000 доларів США підтверджується власноручно складеною останнім розпискою, а доказів виконання зобов`язання щодо повернення отриманих коштів матеріали справи не містять.
Суд першої інстанції також встановив, що відповідач визнав позовні вимоги, не заперечував ані факт отримання грошових коштів, ані наявність боргу, ані зміст складеної ним розписки.
Разом із тим, визначаючи розмір заборгованості, який підлягає стягненню, суд першої інстанції виходив із того, що фактично позивачкою було передано відповідачу 145 000 доларів США, тоді як будь-яких обставин щодо домовленості сторін про повернення саме 170 000 доларів США при отриманні в борг 145 000 доларів США позовна заява не містить.
Проаналізувавши зміст боргової розписки, суд дійшов висновку, що умова про повернення відповідачем 170 000 доларів США або суми в національній валюті за курсом НБУ на момент повернення коштів свідчить про намір позивачки убезпечити передані кошти від знецінення. На користь такого висновку, на думку суду, свідчить і зазначення в розписці курсу долара США до гривні станом на дату її складення.
За таких обставин, суд першої інстанції вважав, що при визначенні розміру заборгованості слід виходити саме із суми фактично наданої позики, 145 000 доларів США, а тому дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості в розмірі, еквівалентному 145 000 доларів США за курсом Національного банку України на день виконання рішення суду.
Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, з огляду на наступне.
За змістом статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог закону, у встановлений строк. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним договором, а розписка позичальника є доказом не лише факту передання грошових коштів, а й підтверджує укладення договору та погоджені сторонами його умови.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який посвідчує факт отримання позичальником від позикодавця певної грошової суми та містить відомості щодо змісту й умов відповідного зобов`язання.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного правочину, встановлювати дійсний зміст домовленостей сторін, надавати оцінку всім наявним доказам та залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки.
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 та постановах Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 і від 28 квітня 2025 року у справі № 585/1947/22.
Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, а також умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, при цьому розмір і порядок одержання таких процентів визначаються договором.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18 зазначила, що способи визначення плати за користування позикою у твердій сумі та у процентному співвідношенні є взаємозамінними, а тому визначення сторонами такої плати у фіксованому розмірі саме по собі не суперечить вимогам закону.
Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів підтверджує як факт укладення договору позики та передачі коштів, так і погоджені сторонами умови такого договору, а тому при вирішенні спору суд повинен виходити з дійсного змісту документа, яким оформлено відповідне зобов`язання.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги та оцінюючи зміст боргової розписки від 11 жовтня 2011 року, колегія суддів виходить із того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості лише в розмірі 145 000 доларів США.
Як убачається зі змісту розписки, ОСОБА_2 підтвердив отримання від ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 145 000 доларів США та взяв на себе зобов`язання повернути останній 170 000 доларів США або суму, еквівалентну зазначеному розміру в національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України на момент повернення коштів.
Отже, із буквального змісту цієї розпискиубачається, що сторонами було погоджено не лише факт передачі коштів та строк їх повернення, а й конкретний розмір грошового зобов`язання, який підлягав виконанню позичальником.
При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів того, що зазначена умова була включена до розписки помилково, не відповідала дійсному волевиявленню сторін або суперечила вимогам закону. Навпаки, відповідач протягом усього розгляду справи не заперечував ані факт отримання коштів, ані зміст розписки, ані визначений вній розмір боргу.
Більше того, під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_2 подав заяву про визнання позову, фактично погодившись із заявленими позивачкою вимогами та не ставлячи під сумнів ані існування боргового зобов`язання, ані його розмір.
Разом з тим,суд першої інстанції, встановивши факт укладення між сторонами договору позики, підтвердивши достовірність розписки та відсутність спору між сторонами щодо її змісту, фактично не надав належної оцінки погодженій сторонами умові про повернення 170 000 доларів США та без достатніх правових підстав відступив від змісту укладеного правочину.
Обґрунтовуючи такий висновок, суд першої інстанції зазначив, що умова про повернення 170 000 доларів США або суми в національній валюті за курсом НБУ на момент повернення коштів свідчить лише про намір позивачки убезпечити передані кошти від знецінення.
Проте колегія суддів не може погодитися з таким висновкомсуду, оскільки він ґрунтується лишена припущеннях та не підтверджується жодним доказом у справі. Зміст розписки не містить будь-яких застережень про те, що різниця між сумою отриманих коштів та сумою, яка підлягає поверненню, пов`язана виключно із компенсацією інфляційних процесів або збереженням вартості коштів.
Крім того, сама по собі наявність у розписці умови про можливість повернення боргу в національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України на момент повернення коштів вже забезпечувала збереження валютного еквівалента зобов`язання та захист інтересів позикодавця від зміни курсу гривні до долара США.
За таких обставин,висновок суду першої інстанції про те, що визначення сторонами суми повернення у розмірі 170 000 доларів США було спрямоване виключно на запобігання знеціненню коштів, не випливає зі змісту розписки та не узгоджується з погодженими сторонами умовами договору.
Колегія суддів також враховує, що цивільне законодавство ґрунтується на принципі свободи договору, який передбачає право сторін самостійно визначати умови укладеного ними правочину. Укладений між сторонами договір позики не був оспорений, його окремі умови недійсними не визнавалися, а тому суд не був наділений повноваженнями змінювати зміст погоджених сторонами домовленостей або виключати з нього окремі умови лише з мотивів власного бачення економічної природи такого зобов`язання.
При цьому, колегія суддів зауважує, що визначення сторонами у розписці суми, яка підлягає поверненню, у більшому розмірі ніж фактично передана сума позики саме по собі не суперечить вимогам закону та свідчить про погодження сторонами плати за користування коштами протягом тривалого часу. У будь-якому випадку така умова є складовою частиною досягнутих сторонами домовленостей та підлягає врахуванню під час вирішення спору, оскільки відповідач її не заперечував, а судом не встановлено обставин, які б свідчили про її незаконність чи недійсність.
Колегія суддів також бере до уваги доводи представниці позивачки, наведені як в апеляційній скарзі, так і підтримані нею під час судового засідання, про те, що розмір та порядок одержання процентів за договором позики визначаються домовленістю сторін. Так, відповідно до положень статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, а порядок і розмір їх одержання визначаються саме договором сторін.
Наведене свідчить про те, що законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, не обмежує учасників цивільних правовідносин виключно одним способом визначення плати за користування наданими у позику коштами. Така плата може бути встановлена як у вигляді процентної ставки, визначеної у відсотковому співвідношенні до суми позики, так і шляхом погодження сторонами конкретної фіксованої суми, яка підлягає поверненню понад отримані кошти. Вирішальним у цьому випадку є не форма вираження відповідної домовленості, а наявність вільного та усвідомленого волевиявлення сторін.
У спірних правовідносинах сторони письмово зафіксували не лише факт передачі відповідачу 145 000 доларів США, а й його безумовний обов`язок повернути 170 000 доларів США у визначений строк. Вказана умова є чіткою, однозначною та не допускає множинного тлумачення. При цьому відповідач не заперечував ані факту отримання коштів, ані змісту взятих на себе зобов`язань, не ставив питання про недійсність правочину чи окремих його умов та фактично визнав заявлені позовні вимоги. За таких обставин суд не був наділений повноваженнями довільно змінювати погоджений сторонами обсяг зобов`язання або виключати зі змісту правочину умову, яка прямо відображає досягнуті сторонами домовленості та не суперечить вимогам закону.
Отже, встановивши факт отримання відповідачем 145 000 доларів США, підтвердження ним обов`язку повернути 170 000 доларів США, відсутність спору сторін щодо змісту розписки та визнання відповідачем позовних вимог, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення лише 145 000 доларів США, що призвело до неправильного вирішення справи в оскаржуваній частині.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 лютого 2026 року підлягає зміні, шляхом збільшення розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 145 000 доларів США до 170 000 доларів США. 
Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Згідно ч.ч. 1,10 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду розмір судового збору, стягнутого судом першої інстанції, не підлягає зміні, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 671 грн 77 коп.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Погорілої Софії Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 лютого 2026 року змінити. 
Збільшити розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , зі 145 000 доларів США до 170 000 доларів США.
У зв`язку з цим абзац другий резолютивної частини рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 лютого 2026 року викласти в такій редакції:
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 Місце проживання: АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором позики у розмірі, еквівалентному 170 000 (ста сімдесяти тисячам) доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день виконання рішення суду.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 Місце проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2671 (дві тисячі шістсот сімдесят одну) грн. 77 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України. 

Повне судове рішення складено 12 червня 2026 року. 

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура