Справа № 441/2366/25 Головуючий у 1 інстанції: Ференц О.І. 
Провадження № 22-ц/811/772/26 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
09 червня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - судді Ніткевича А.В.
суддів - Бойко С.М., Копняк С.М. 
розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 28 січня 2026 року в складі судді Ференц О.І. у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,- 
встановив:

У листопаді 2025 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» (далі ТОВ «ФК «Гелексі») звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 24188,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07.04.2018 між ТОВ «ФК «Гелексі» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи укладений договір позики №6801 в електронній формі (надалі договір позики).
На підставі зазначеного вище договору Позичальнику надано грошові кошти в якості позики у сумі 5000 грн., на умовах строковості, поворотності та платності. 
Відповідно до умов договору позики стандартна процентна ставка становить 0.01% в день, розмір комісії складає 1,9%, підвищена комісійна винагорода у випадку прострочення терміну платежу становить 3,0%. Відповідач не виконує свої грошові зобов`язання належним чином довготривалий строк. Заборгованість відповідача перед позивачем на дату подання позову складає 24188 грн., з яких: 5000 грн. заборгованість за позикою; 19188 грн. заборгованість по процентам та комісії за користування позикою.
Посилаючись на вказані обставини, ТОВ «ФК «Гелексі» просив стягнути вказану заборгованість та судові витрати.
Оскаржуваним рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 28 січня 2026 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гелексі» заборгованість за Договором позики № 6801 від 17.04.2018 у розмірі 24188 (двадцять чотири тисячі сто вісімдесят вісім), судовий збір у розмірі 2422,40 грн. (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні сорок копійок) та 3000 грн.(три тисячі гривень) витрат на професійну правничу допомогу.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , вважає рішення незаконним з огляду на невідповідність такого нормам матеріального і процесуального аправа, ухвалення за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи. 
В обґрунтування доводів скарги покликається на те, що матеріали справи не містять доказів перерахування йому наданої позики в сумі 5000,00 грн, а поданий позивачем лист №6801 від 01.09.2025, як доказ перерахування коштів, не є платіжним дорученням, а тому не може бути доказом отримання відповідачем коштів. Більше того, НБУ скасував реєстрацію участі ТОВ «ФК «Елаєнс» у платіжних системах. Розрахунок заборгованості, паспорт позики і договір, копії котрих додано до позовної заяви є внутрішніми документами фінансової установи та не містять відомостей, що дозволили б перевірити, чи передавались в дійсності кошти позичальнику в кредит. 
Зауважує, що до позовної заяви не додано доказів про те, що особа була належним чином ідентифікована під час реєстрації в системі фінансової установи, не надано доказів того, що одноразовий ідентифікатор був надісланий саме на фінансовий номер телефону, якій належить особі, не надано підтвердження того, що особа самостійно ввела свої персональні дані, які співпадають з її ідентифікаційними даними.
Звертає увагу на те, що згідно із наданим позивачем Договором позики №6801 від 07.04.2018 року у п. 4.2 сторони домовилися, що повернення позики та сплата процентів і комісійної винагороди за користування позикою здійснюватиметься згідно Графіка розрахунків, який є невід`ємною частиною цього Договору та розміщується в Особистому кабінеті.
Згідно графіку платежів термін платежу 23.04.2018, сума позики 5000,00 грн, комісійна винагорода за користування позикою – 1120,00 грн, 8,00 грн. відсотки за користування позикою, загальна заборгованість за договором позики 6128,00 грн. Однак, згідно із наданим позивачем розрахунком заборгованості, нарахування процентів здійснюється поза межами строку кредитування, тобто після 23.04.2018 року. Доказів того, що сторонами договір було пролонговано, матеріали справи не містять. 
Крім того, щодо нарахування комісії, то умови договору про надання споживчого кредиту, що передбачають здійснення платежів за дії, які не є послугою, або здійснення платежів, які заборонені законом, є нікчемними. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі №524/5152/15-ц. Відтак умова кредитного договору про сплату на користь кредитодавця комісії є нікчемною, внаслідок чого сума нарахованих комісії взагалі не може бути стягнута. 
З урахуванням наведеного, вважає, що нарахування позивачем відсотків та комісії за договором позики у розмірі 25 913 грн. 56 коп. є несправедливими, оскільки перевищує суму позики, розмір загальної вартості кредиту та не узгоджується з сумою 1120,00 грн винагороди за користування позикою та 8 грн. відсотків за користування позикою, котрі згадані в договорі. 
Відомості про нарахування позивачем процентів за порушення умов договору відповідно до ст. 625 ЦК України у матеріалах справи відсутні. 
Просить скасувати рішення Городоцького районного суду Львівської області від 28 січня 2026 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ТОВ «ФК «Гелексі». 
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Гелексі» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.
За правилом ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України та ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги ціну позову в розмірі 24188,00 грн, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з такого. 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову ТОВ «ФК «Гелексі» суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами 07.04.2018 в електронній формі було укладено Договір позики №6801 з дотриманням усіх істотних умов.
На підставі довідки ТОВ «ФК «Елаєнс» № 6801 від 01.09.2025 року, встановлено, що на підставі Договору № 04/08-17 ПК про надання послуг з переказу грошових коштів (переказ на картку) від 04.08.2017 року ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС» надавало ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» послуги з переказу грошових коштів фізичним особам, без відкриття рахунку. В результаті платіжної операції, ініційованої ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» на картковий рахунок отримувача було успішно перераховано. Деталі транзакції: платник коштів – ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ», отримувач коштів – ОСОБА_1 , номер транзакції в системі 1067237977, номер операції 88907394, дата проведення платежу 07.04.2018, сума платежу 5000 грн., платіжний засіб карта, банк емітент платіжної картки отримувача коштів Приватбанк, номер банківської картки отримувача коштів – НОМЕР_1 . При цьому суд врахував, що ОСОБА_1 всупереч вимог ст.81 ЦПК України, заперечуючи проти факту отримання коштів, маючи реальний доступ до банківської інформації про рух коштів по своєму рахунку, не довів належними та допустимим доказами у справі факту неотримання ним кредитних коштів за договором № 6801 від 07.04.2018 року.
За змістом умов договору позики строк повернення всієї суми позики настав 23 квітня 2018 року й саме в межах цього строку ТОВ «Гелексі Фінанс» мало право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а після закінчення строку кредитування - вимагати сплати сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.
У пункті 5.3 договору позики сторони дійшли згоди про те, що у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3.0% в день від суми позики за кожен день прострочення. У п.5.4 Договору встановлено, що у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від суми заборгованості.
Тобто договором позики передбачені проценти за неправомірне користування кредитом (комісійна винагорода) як плата, яка встановлюється банком за користування кредитом після настання строку його погашення та сплачується позичальником у розмірі та у строки, передбачені договором. При сплаті процентів за неправомірне користування кредитом проценти за користування кредитом не сплачуються. У випадку порушення позичальником установленого пунктом 1.1.5 договору строку погашення, зокрема отриманої позики і відсотків, позичальник надалі сплачує проценти за неправомірне користування кредитом виходячи із процентної ставки у розмірі 3 % в день від суми позики за кожен день прострочення.
У цьому випадку позивач не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом (за прострочення виконання грошового зобов`язання), оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини другої статті 625 ЦК України.
Таким чином, сторони чітко визначили, що поза межами строку кредитування позичальником сплачуються проценти, які при цьому не є процентами за користування кредитом, а є відповідальністю за порушення зобов`язання, та погодили їх розмір.
Зазначений пункт договору не визнавався недійсним та не оспорювався відповідачем. Цей розмір процентів кредитором було нараховано за період з 23.04.2018 року по 20.08.2018. Відтак заперечення відповідача в тій частині, що позивачем нараховувалися відсотки за користування кредитом поза строком кредитування, не відповідають дійсності. 
Також суд дійшов висновку, що не заслуговують на увагу заперечення ОСОБА_1 в тій частині, що положення договору, якими передбачено сплату комісії за користування кредитом, є нікчемними, оскільки, як уже зазначалося вище, встановлена у договорі комісійна винагорода фактично є платою, яка встановлюється за користування кредитом після настання строку його погашення, та сплачується позичальником у розмірі та у строки, передбачені договором, а не платою за надання чи обслуговування кредиту в розумінні положень Закону України «Про споживче кредитування».
Також пунктом 5.4 договору передбачено сплату пені у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від суми заборгованості. Згідно розрахунку заборгованості, наданого представником позивача, така пеня обрахована за період з 23.04.2018 року до 20.08.2018 і підлягає стягненню з ОСОБА_1 .
Враховуючи, що фактично отримані та використані відповідачем кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, суд вважав, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав шляхом стягнення суми заборгованості за даним договором. 
Перевіряючи законність та обгрунтовансть оскаржуваного рішення, судова колегія виходить із встановлених судом обставин справи.
Судом встановлено, що 07 квітня 2021 року між ТОВ «ФК «Гелексі» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно телекомунікаційної системи було укладено договір позики № 6801 в електронній формі (надалі договір позики). Договір підписаний одноразовим ідентифікатором 57220614.
За змістом п. 1.1 Договору позикодавець ТОВ «ФК «Гелексі» надає позичальнику позику, а позичальник зобов`язується повернути позику та грошову винагороду за користування позикою у відповідності до умов договору, в національній грошовій одиниці України - гривні, в сумі та в строк: 1.1.1 – сума позики 5000,00 грн.
Відповідно до умов договору плата за користування позикою встановлюється у вигляді процентів - 0.01% в день від поточного залишку позики, комісії – 1,4 в день від початкового розміру позики (п. 1.1.2.1, 1.1.2.2). Пунктом 1.1.5 Договору встановлено строк повернення позики – 23.04.2018 року, аналогічний строк передбачений і у Паспорті позики. Згідно даних Паспорта позики така надана в споживчих цілях, сума позики – 5000 грн., проценти за користування позикою – 8 грн., комісійна винагорода за користування позикою 1120 грн., термін платежу 23.04.2018 року, заборгованість за договором позики – 6128 грн.
Листом №6801 від 01 вересня 2025 року ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС» повідомлено ТОВ ФК «Гелексі» про те, що у результаті платіжної операції, ініційованої ТОВ «ФК «Гелексі», на картковий рахунок отримувача було успішно перераховано грошові кошти. Деталі транзакції (платіжної операції): 1) платник коштів ТОВ «ФК «Гелексі», 2) отримувач коштів: ОСОБА_1 , 3) номер транзакції в системі: 1067237977, 4) номер операції: 88907394, 5) дата проведення платежу: 07.04.2018, 6) сума платежу 5000, 7) валюта платежу: гривня UAH, 8) платіжний засіб (метод): карта, 9) банк емітент платіжної картки отримувача коштів PRIVATBANK, 10) номер банківської картки отримувача коштів НОМЕР_1 .
Згідно із розрахунком заборгованості за Договором позики №6801 від 07.04.2018 за період з 7.04.2018 по 30.07.2025 року заборгованість ОСОБА_1 перед позивачем становить 25913 грн. 56 коп, в яку входять окрім тіла кредиту та відсотків також пеня за тілом, за відсотками та комісією. 
Оскільки позивачем заявлено вимоги про стягнення 24188,00 грн, з яких 5000,00 грн – заборгованість за позикою та 19188,00 грн. – заборгованість по процентам та комісією за користування позикою, спір підлягає вирішенню з межах заявлених вимог. 
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Оспорюваний договір був укладений сторонами в електронній формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини 1 статті 3 Закону).
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із частиною 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини 8 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно з статтю 2 Закону України «Про захист персональних даних», персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних - фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки.
Частиною 5 статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до частини 6 статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
У частині 1 статті 11 Закону України Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).
Матеріали справи свідчать, що договір позики №6801 від 07.04.2018 укладений у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором, а тому договір вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Для укладення цього договору відповідач зазначив свої персональні дані, зокрема, паспортні дані, номер картки платника податків, місце проживання, а також номер банківського рахунку, на який перераховуватимуться грошові кошти.
Доказів, що кошти отримано сторонньою особою внаслідок шахрайський дій та персональні дані у особистому кабінеті були введені не ним особисто матеріали справи не містять. Зазначений у договорі РНОКПП НОМЕР_2 та адреса реєстрації відповідає даним, що були отримані на запит суду до Єдиного демографічного рееєстру (а.с. 7). 
Отже, ОСОБА_1 підписанням договору підтвердив, що перед укладенням договору йому була надана вся необхідна інформація, він ознайомлений з умовами правил надання коштів у позику, погоджується з ними і зобов`язується неухильно їх дотримуватися.
Таким чином, установивши, що спірний договір укладений сторонами в електронному вигляді з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», при укладенні цього договору сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов, за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківську картку, яка відповідачу не належить, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про укладеність договору між сторонами на узгоджених умовах. 
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з вказаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Відповідно до п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75.
Отже, виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості відповідачки за наданою позикою, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20.
ОСОБА_1 , заперечуючи надходження кредитних коштів на його банківську картку, всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України, належних письмових доказів на підтвердження відсутності у нього банківської картки з номером НОМЕР_1 або неперерахування на цю картку/відповідний банківський рахунок у спірний період суми за кредитним договором не надав, хоча не був позбавлена можливості надати суду відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження своїх заперечень, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до них.
Таким чином, сторона відповідача, заперечуючи факт отримання кредитних коштів, застосовує концепцію «негативного доказу» (постанова Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13), оскільки належних доказів щодо цих тверджень позичальником не надано. Сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. Отже, відповідач, висловлюючи заперечення проти певних обставин та не надаючи доказів, які підтверджують ці доводи, не може перекладати на позивача обов`язок їх доведення.
Оцінюючи наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що ТОВ «ФК «Гелексі» зобов`язання виконав, надав відповідачу позику у сумі 5000 грн шляхом перерахування коштів на банківську картку позичальника № НОМЕР_1 . Доводи скарги в цій частині правильності висновків суду не спростовують. 
Враховуючи презумпцію відплатності кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити проценти за користування грошовими коштами.
Зобов`язання за договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства.
Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором.
При укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.
Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами.
При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та від 31 жовтня 2018 року (№202/4494/16-ц), яка в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 квітня 2023 року (справа №910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18 січня 2022 року (справа 910/17048/17), щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
Відповідно до умов договору з урахуванням додаткової угоди строк кредитування визначено до 23 квітня 2018 року.
Відповідно до наданих позивачем розрахунків станом на час звернення позивача до суду за ОСОБА_1 обліковується заборгованість у розмірі 24 188,00 грн, з яких: 5000,00 грн – сума простроченої позики, 68,00 грн – сума прострочених процентів та 19120,00грн – сума простроченої комісії. 
Зважаючи на те, що матеріали справи не містять доказів повернення суми позики 5000,00 грн до 23.04.2018, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про її стягнення.
Щодо стягнення відсотків в сумі 68,00 грн., то судова колегія враховує, що за період кредитування, тобто 07.08.2018 по 23.04.2018 відповідачу нараховано відсотків на суму 8,00 грн, виходчи з погодженої відсоткової ставки – 0,01%. Вказаний розмір відсотків узгоджується з Графіком платежів та паспортом позики. 
Разом з тим, суд першої інстанції вирішуючи про стягнення 60,00 грн. відсотків, не врахував положення пункту 4.3 Договору, за яким проценти за користування позикою нараховуються з дня позики позичальнику до строку повернення позики, зазначеному в п. 1.1.5 Договору, тобто до 23.04.2018.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення відсотків в сумі 60,00 грн., нарахованих за ставкою, визначеною в п. 1.1.2.1 у період з 23.04.2018 по 20.08.2018 року, тобто поза межами строку кредитування. 
При цьому судова колегія звертає увагу на те, що позивач не заявив до ОСОБА_1 вимоги про стягнення процентів, які передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, як міру відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Суд першої інстанції помилково не звернув увагу на вказані обставини та неправомірно погодився із заявленим у позовній заяві розміром заборгованості за процентами.
Отже, заборгованість ОСОБА_1 за процентами становить 8,00 грн, а разом із неповернутим кредитом (5 000 грн) загальний розмір заборгованості за кредитним договором склає 5008,00 грн. 
Щодо стягнення комісійної винагороди, як складової заборгованості за Договором позики №6801 від 07 квітня 2018 року, то колегія суддів виходить з такого. 
Відповідно до умов договору позики, розмір комісії передбачений п. 1.1.2.2 та складає 1,4 % від початкового розміру позики, підвищена комісійна винагорода.
Обчислення строку користування позикою та нарахування процентів та комісії за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому проценти та комісія за користування позикою нараховуються з дня надання позики позичальнику (перерахування грошових коштів на банківський рахунок позичальника) до строку повернення позики, зазначеному в п.п. 1.1.5 договору, включно (п.4.3)
Також у пункті 5.3 розділу 5 «Відповідальність сторін» сторони Договору погодили, що у випадку прострочення платежу по сплаті заборгованості, позичальник зобов`язується сплатити Позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3% в день від суми позики за кожен день прострочення.
Відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про споживче кредитування" загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України "Про споживче кредитування" до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Законом України "Про споживче кредитування" безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у т.ч. пункту 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України "Про споживче кредитування" Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит).
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України "Про споживче кредитування" умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Як зазначалося, що умовами пункту 1.1.2.2 договору позики передбачена комісія (комісійна винагорода) за користування позикою у розмірі 1,4% в день від поточного залишку позики, а також передбачену пунктом 5.3. договору підвищену комісійну винагороду у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості, яка становить 3,0 % в день від суми позики за кожний день прострочення.
Між тим, положення Закону України "Про споживче кредитування" не передбачають сплату комісії за користування позикою, позаяк за користування позикою позичальник сплачує проценти, які в цьому випадку передбачені п. 1.1.2.1 договору позики.
Аналіз договору свідчить, що в ньому не зазначено переліку додаткових та супутніх послуг позикодавця та/або посередника, які пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням позики, та за які позивачем встановлені комісії.
Законодавством, яке регулює спірні правовідносини, не передбачено встановлення будь-яких комісій й за порушення зобов`язань.
Тому положення договору позики щодо обов`язку позичальника сплачувати комісії за користування позикою та за прострочення платежів (порушення зобов`язань) є нікчемними відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України "Про споживче кредитування".
Враховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку про відсутність правових підстав для стягнення комісії в розмірі 19120,0 грн., як складової заборгованості за Договором позики №6801 від 07 квітня 2018 року.
Суд першої інстанції увагу на викладені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.
При вирішенні спору суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи та не застосував правильно норми чинного законодавства, а тому ухвалене ним рішення в частині розміру заборгованості за кредитним договором не може залишатися в силі та підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Гелексі».
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
До складу витрат на професійну правничу допомогу включаються витрати з оплати винагороди адвоката за здійснення представництва інтересів учасника справи в суді та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Розмір гонорару адвоката та порядок його обчислення визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом на підставі укладеного ними договору, при цьому гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Чинне законодавство визначає критерії, які мають бути враховані судом при вирішенні питання про відшкодування понесених учасником справи витрат на професійну правничу допомогу.
Зокрема, відшкодуванню підлягають витрати на правову допомогу адвоката, розмір яких є співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі, якщо понесені особою витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критеріям співмірності, то за обґрунтованим клопотанням іншої сторони суд може зменшити розмір указаних судових витрат. Процесуальний закон виключає ініціативу суду щодо зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, якщо ці витрати не відповідають критерію співмірності.
Саме таку правову позицію висловили Велика Палата Верховного Суду в додатковій постанові від 19 лютого 2020 року (справа №755/9215/15-ц) та Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 3 червня 2020 року (справа №211/1674/19).
Позов ТОВ «ФК «Гелексі» майнового характеру заявлено з ціною 24 188,00 грн і задоволено з урахуванням висновків апеляційного суду на суму 5008,00 грн., тобто на 20,70%. 
Тому з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Гелексі» підлягає стягненню 501 грн. 55 коп. судового збору. 
Також у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції ТОВ «ФК «Гелексі» понесло витрати на професійну правничу допомогу.
На підставі договору про надання правничої допомоги від 9 липня 2025 року, укладеного між адвокатом Рудзеєм Ю.В. (адвокат) і ТОВ «ФК «Гелексі» (клієнт), адвокат Рудзей Ю.В. надавав товариству професійну правничу допомогу у справі. За умовами цього договору (пункт 1.3) розмір гонорару адвоката визначається за домовленістю сторін та відображається у актах приймання-передачі наданих послуг.
Із акту надання послуг правничої допомоги №6801 від 01.09.2025 слідує, що адвокат Рудзей Ю.В. надав ТОВ «ФК «Гелексі» юридичні послуги у виді: правового аналізу обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту інтересів клієнта (1 година) вартістю 1 000 грн; складання позовної заяви про стягнення кредитної заборгованості, в тому числі попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (3 години), вартістю 3 000 грн; формування додатків до позовної заяви (письмові докази) (1 година) вартістю 1 000 грн, а всього на суму 5 000 грн. 
П.3 Акту передбачено, що оплата правничої допомоги адвоката здійснюється клієнтом протягом трьох робочих днів з дати набрання законної сили рішенням по суті справи.
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 заперечував про стягнення витрта на правову допомогу покликаючись на те, що така опалат не була виконана.
Суд першої інстанції визнав такі доводи ОСОБА_1 частково обґрунтованими та вирішив стягнути з нього на користь позивача 3000,00 грн. 
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки визначений адвокатом Рудзеєм Ю.В. і ТОВ «ФК «Гелексі» розмір витрат на професійну правничу допомогу (5 000 грн) є неспівмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт. Однак, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Гелексі», з ОСОБА_1 необхідно стягнути 620,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Таким чином, на ОСОБА_2 слід покласти судові витрати ТОВ «ФК «Гелексі» в суді першої інстанції в сумі 1121 грн 55 коп. (501,55+620,00)
Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена на 79,30% (100,00-20,70), то з ТОВ «ФК «Гелексі» на його користь підлягає стягненню 2881 грн.27 коп, сплаченого за подання апеляційної скарги.
Враховуючи вимоги частини десятої статті 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції вважає можливим звільнити ОСОБА_1 від сплати ТОВ «ФК «Гелексі» судових витрат в суді першої інстанції та стягнути з товариства на користь відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1759 грн 72 коп. (2881,27-1121,55).
Керуючись статтями 141, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд
ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 28 січня 2026 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» 5008 (п`ять тисяч вісім) гривень 00 копійок задоборгованості за Договором позики №6801 від 07 квітня 2018 року.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» на користь ОСОБА_1 1759 (одна тисяча сімсот п`ятдесят дев`ять) гривень 72 копійок судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 09 червня 2026 року. 

Головуючий:       А.В. Ніткевич

Судді:    С.М. Бойко

С.М. Копняк