ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
07 липня 2026 року м. Житомир справа № 240/791/25
категорія 109020000
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Семенюка М.М., 
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом Керівника Коростенської окружної прокуратури Житомирської області в інтересах держави з позовом в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Центрального міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства, Державної екологічної інспекції Поліського округу до Ушомирської сільської ради Коростенського району Житомирської області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, 
встановив:
Прокурор звернувся до суду з позовом, в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність Ушомирської сільської ради Коростенського району щодо невжиття вичерпних заходів до забезпечення внесення відомостей до Державного земельного кадастру про віднесення земельних ділянок з кадастровими номерами 182238600021:000:0040, 182238600021:000:0041, 1822382000:05:000:0070, 1822384100:07:000:0556, 1822380200:02:000:0379, 1822386000:21:000:0008, 1822382000:07:000:0181, 1822380200:03:000:0031, 1822380200:01:000:0229, 1822380200:02:000:0380, 1822382000:05:000:0006, 1822384100:07:000:0385, 1822380200:03:000:0053, 1822380200:01:000:0230, 1822380800:22:000:0085, 1822380200:01:000:0231, 1822382600:04:000:0159 загальною площею 396,2827 га до самозалісених земель.
- зобов`язати Ушомирську сільську раду Коростенського району вжити вичерпних заходів до забезпечення внесення відомостей до Державного земельного кадастру про віднесення земельних ділянок з кадастровими номерами 182238600021:000:0040, 182238600021:000:0041, 1822382000:05:000:0070, 1822384100:07:000:0556, 1822380200:02:000:0379, 1822386000:21:000:0008, 1822382000:07:000:0181, 1822380200:03:000:0031, 1822380200:01:000:0229, 1822380200:02:000:0380, 1822382000:05:000:0006, 1822384100:07:000:0385, 1822380200:03:000:0053, 1822380200:01:000:0230, 1822380800:22:000:0085, 1822380200:01:000:0231, 1822382600:04:000:0159 загальною площею 396,2827 га до самозалісених земель.
В обґрунтування позовних вимог, зазначає, що відомості про віднесення вказаних земель до самозаліснених до Державного земельного кадастру не внесено, що безперечно порушує інтереси держави в природоохоронній сфері.
Ухвалою від 10.02.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, яка розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідач відзиву не подав.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Ушомирської сільської ради №1073 від 16.02.2024 віднесено до самозаліснених земельних ділянок земельні ділянки сільськогосподарського призначення категорії земель запасу комунальної власності площею 398,8827 га, крім іншого земельні ділянки 182238600021:000:0040, 182238600021:000:0041, 1822382000:05:000:0070, 1822384100:07:000:0556, 1822380200:02:000:0379, 1822386000:21:000:0008, 1822382000:07:000:0181, 1822380200:03:000:0031, 1822380200:01:000:0229, 1822380200:02:000:0380, 1822382000:05:000:0006, 1822384100:07:000:0385, 1822380200:03:000:0053, 1822380200:01:000:0230, 1822380800:22:000:0085, 1822380200:01:000:0231, 1822382600:04:000:0159.
Не зважаючи на прийняття вказаного рішення селищною радою та норми чинного законодавства, якими регулюються вказані правовідносини, відомості про віднесення вказаних земель до самозаліснених до Державного земельного кадастру не внесено, що безперечно порушує інтереси держави в природоохоронній сфері.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Згідно зі ст.4 Лісового кодексу України до лісового фонду України належать усі ліси на території України незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, у тому числі лісові ділянки, захисні насадження з лінійного типу площею не менше 0,1 гектара, інші лісовкриті землі.
При цьому у ст.1 Лісового кодексу України закріплено, що самозалісена ділянка - це земельна ділянка будь-якої категорії земель (крім земель лісогосподарського призначення, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) площею понад 0,5 гектара, вкрита частково чи повністю лісовою рослинністю, залісення якої відбулося природним шляхом.
Аналогічне визначення містить Земельний кодекс України (ст.57-1).
З метою збереження самосійних лісів та подальшого ведення лісового господарства на цих територіях законодавчо встановлено процедуру віднесення земель до самозалісених, яка покликана збільшити лісистість території України.
Зокрема, за ч.3 ст.57-1 Земельного кодексу України, земельна ділянка вважається самозалісеною ділянкою з дня внесення відповідних відомостей до Державного земельного кадастру. Частиною другою цієї статті визначено, що рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки приймається за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.
Водночас віднесення земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, до самозалісеної ділянки здійснюється без розроблення документації із землеустрою (ч.4 ст.57-1 Земельного кодексу України).
З метою реалізації вказаної норми ч.4 ст.21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» доповнено абз.4, яким передбачено, що відомості про угіддя земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру на підставі заяви власника або рішення органу місцевого самоврядування, який відповідно до ст.122 Земельного кодексу України приймає рішення про передачу земельних ділянок комунальної власності у власність, - щодо зміни угідь на угіддя самозалісеної ділянки.
Пунктом 121 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051, передбачено, що внесення до Державного земельного кадастру змін до відомостей про склад угідь земельної ділянки на угіддя самозалісеної ділянки здійснюється державним кадастровим реєстратором на підставі заяви власника земельної ділянки або за рішенням органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, який відповідно до ст.122 Земельного кодексу України приймає рішення про передачу земельних ділянок державної чи комунальної власності у власність, без розроблення документації із землеустрою.
Таким чином, уже майже два роки існує законодавчо встановлена процедура віднесення земель до самозалісених, покликана збільшити лісистість території України.
Цією процедурою передбачено, що для земельних ділянок, сформованих як об`єкт цивільних прав, органу місцевого самоврядування достатньо подати до Державного земельного кадастру заяву про зміну угідь на угіддя самозалісеної ділянки.
Разом з тим для земельних ділянок, межі яких не визначені в натурі (на місцевості), законодавець визначив іншу процедуру, за якою орган місцевого самоврядування приймає рішення щодо віднесення земельних ділянок до самозалісених за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.
Згідно із положеннями ч.5 ст.57-1 Земельного кодексу України віднесення земельної ділянки, несформованої як об`єкт цивільних прав, а також земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав, але відомості про яку не внесені до Державного земельного кадастру, до самозалісеної ділянки здійснюється відповідно до документації із землеустрою, на підставі якої відомості про земельну ділянку вносяться до Державного земельного кадастру.
Отже, під час вирішення питання щодо віднесення земельних ділянок до самозалісенених важливо встановити, чи сформована вона як об`єкт цивільних прав, оскільки від цього буде залежати процедура її віднесення до самозалісених земель.
Указами Президента України від 07.06.2021 №228/2021 «Про деякі заходи щодо збереження та відтворення лісів», від 29.09.2022 №675/2022 Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 29 вересня 2022 року «Про охорону, захист, використання та відновлення лісів України в особливий період», передбачено проведення ідентифікації самозалісених та придатних для створення лісів земельних ділянок державної та комунальної форм власності, з метою їх подальшого використання для досягнення оптимальної лісистості України.
Прийняття Верховною Радою України Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо збереження лісів» від 20.06.2022 № 2321-IX (далі-Закон), який набрав чинності 10.07.2022, створило передумови для ідентифікації та збереження самосійних лісів.
Разом з тим, згідно із Законом України «Про Основні засади (стратегію) державної екологічної політики України на період до 2030 року» лісистість території країни повинна становити в 2025 році 16,5%, а в 2035 році - 17,5% порівняно з нинішніми 15,9%. В Україні, за різними оцінками, наразі близько 500 тис. га самосійних лісів, які розташовані на землях сільськогосподарського призначення або землях невизначеної категорії.
Ці ліси та відповідні земельні ділянки не перебувають у постійному користуванні ДП «Ліси України», а тому, зважаючи на вимоги закону (п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України), перейшли до комунальної власності територіальних громад.
З метою збереження самосійних лісів та подальшого ведення лісового господарства на цих територіях прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо збереження лісів», яким введено поняття самозалісеної земельної ділянки.
Питання належності земельної ділянки до самозалісеної врегульовано виключно ст. 57-1 Земельного кодексу України.
Так, згідно частин 1-4 вказаної статті самозалісена ділянка - це земельна ділянка будь-якої категорії земель (крім земель лісогосподарського призначення, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) площею понад 0,5 гектара, вкрита частково чи повністю лісовою рослинністю, залісення якої відбулося природним шляхом.
Віднесення земельної ділянки приватної власності до самозалісеної ділянки здійснюється її власником, а щодо земельних ділянок державної та комунальної власності - органом, який здійснює розпорядження нею.
Рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки приймається за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.
Віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про належність всіх її угідь до угідь самозалісеної ділянки. Земельна ділянка вважається самозалісеною ділянкою з дня внесення зазначених відомостей до Державного земельного кадастру.
Віднесення земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, до самозалісеної ділянки здійснюється без розроблення документації із землеустрою.
Крім того, ч.4 ст.21 Закону України «Про Державний земельний кадастр», зокрема, визначено, що відомості про угіддя земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру на підставі заяви власника земельної ділянки або за рішенням органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, який відповідно до статті 122 Земельного кодексу України приймає рішення про передачу земельних ділянок державної чи комунальної власності у власність, - щодо зміни угідь на угіддя самозалісеної ділянки.
Таким чином, враховуючи положення статей 57-1, 122 та п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України, ч.4 ст.21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» віднесення земельної ділянки до самозалісеної, яка відповідно до закону є комунальною власністю територіальної громади, здійснюється сільськими, селищними та міськими радами.
Однак, всупереч вказаних норм та рішення Ушомирської сільської ради №1073 від 16.02.2024 згідно інформації, що міститься в ДЗК, відомості до Державного земельного кадастру про віднесення вищевказаних земель до самозаліснених не внесено, що свідчить про бездіяльність органу місцевого самоврядування.
Відповідно до статей 13, 16 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межа території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією, забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України є обов`язком держави.
Згідно ст. 1 Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством, незалежно від того, на землях яких категорій вони зростають, та незалежно від права власності на них становлять лісовий фонд України і перебувають під охоронною держави.
Тобто ліс - це в першу чергу природна екосистема, а вже потім - ресурс, який за своїм призначенням і розташуванням покликаний виконувати переважно екологічні функції і має відповідно обмежене експлуатаційне використання.
Він є однією з важливих складових біосфери і в умовах нинішньої урбанізації перетворився в один із найважливіших факторів підтримки природного стану біосфери. Його соціальне й культурне значення стає незамінним.
Таким чином, лісові екосистеми з їх багатосторонніми корисними функціями необхідно розцінювати як реальний загальносуспільний екологічний капітал і невід`ємну складову національного багатства держави.
Статтею 7 Лісового кодексу України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.
Однією із основних проблем у сфері лісового господарства Державною стратегією управління лісами України до 2035 року, схваленою розпорядженням Кабінету Міністрів України №1777 від 29.12.2021, визначено недостатню лісистість території нашої держави та незаконні рубки лісу.
Разом з тим, необхідно зазначити, що наразі Україна втрачає українські ліси та інші цінні території через військові дії. Щоб їх відновити потрібні десятиліття. Під окупацією та бойовими діями знаходиться понад 500 тис. га лісів, які ми можемо втратити.
В зв`язку з цим, та з метою збільшення площ лісів, законодавцем введено поняття «самозаліснених земель», однак, вказані землі такими стають лише після внесення відповідних відомостей до ДЗК.
Крім того, ще одним підтвердженням посиленої уваги держави на збереження лісових насаджень є норми ст.23 Земельного кодексу України, якою визначається пріоритетність земель сільськогосподарського призначення.
Так, даною статтею встановлено, що землі, придатні для потреб сільського господарства повинні надаватись насамперед для потреб сільського господарства, за виключенням самозаліснених земель.
Вказане підтверджує той факт, що невнесення відповідних відомостей до ДЗК може призвести до передачі вказаних земель приватним особам та суб`єктам господарювання для ведення сільськогосподарського виробництва, відверте знищення та вирубку зелених насаджень, що на них знаходяться, що безсумнівно не відповідає інтересам держави.
Вказане підтверджує, що відповідачем не вжито усіх належних заходів до формування заяв та документів відповідно до вимог Закону України «Про Державний земельний кадастр», у зв`язку з чим державними кадастровими реєстраторами отримано відмови у їх задоволенні.
Таким чином, за наведених обставин вбачаються підстави для визнання протиправною бездіяльності Ушомирської селищної ради Житомирського району щодо невжиття вичерпних заходів до забезпечення внесення відомостей до Державного земельного кадастру про віднесення земельних ділянок: 182238600021:000:0040, 182238600021:000:0041, 1822382000:05:000:0070, 1822384100:07:000:0556, 1822380200:02:000:0379, 1822386000:21:000:0008, 1822382000:07:000:0181, 1822380200:03:000:0031, 1822380200:01:000:0229, 1822380200:02:000:0380, 1822382000:05:000:0006, 1822384100:07:000:0385, 1822380200:03:000:0053, 1822380200:01:000:0230, 1822380800:22:000:0085, 1822380200:01:000:0231, 1822382600:04:000:0159 до самозаліснених земель.
За нормами частин 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані відповідачем, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення даного позову.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно з частиною 2 статті 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Оскільки докази про такі судові витрати суду не надано, то підстави для їх розподілу відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 242-246 КАС України, суд
вирішив:
Позовну заяву Керівника Коростенської окружної прокуратури Житомирської області (вул. Героїв Чернобиля, 10, м. Коростень, Житомирська обл., 11501, код 02909950) в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України (вул. Шота Руставелі, 9а, м. Київ, 01023, код 37507901), Центрального міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства (вул. Степана Бандери, 8, м. Житомир, 10029, код 45121148), Державної екологічної інспекції Поліського округу (вул. Л.Качинського, 12а, м. Житомир, 10014, код 42163803) до Ушомирської сільської ради Коростенського району Житомирської області (вул. Березюка, 15, с. Ушомир, Коростенський р-н, Житомирська обл., 11571, код 04348131) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії.
Визнати протиправною бездіяльність Ушомирської сільської ради Коростенського району щодо невжиття вичерпних заходів до забезпечення внесення відомостей до Державного земельного кадастру про віднесення земельних ділянок з кадастровими номерами 182238600021:000:0040, 182238600021:000:0041, 1822382000:05:000:0070, 1822384100:07:000:0556, 1822380200:02:000:0379, 1822386000:21:000:0008, 1822382000:07:000:0181, 1822380200:03:000:0031, 1822380200:01:000:0229, 1822380200:02:000:0380, 1822382000:05:000:0006, 1822384100:07:000:0385, 1822380200:03:000:0053, 1822380200:01:000:0230, 1822380800:22:000:0085, 1822380200:01:000:0231, 1822382600:04:000:0159 загальною площею 396,2827 га до самозалісених земель.
Зобов`язати Ушомирську сільську раду Коростенського району вжити вичерпних заходів до забезпечення внесення відомостей до Державного земельного кадастру про віднесення земельних ділянок з кадастровими номерами 182238600021:000:0040, 182238600021:000:0041, 1822382000:05:000:0070, 1822384100:07:000:0556, 1822380200:02:000:0379, 1822386000:21:000:0008, 1822382000:07:000:0181, 1822380200:03:000:0031, 1822380200:01:000:0229, 1822380200:02:000:0380, 1822382000:05:000:0006, 1822384100:07:000:0385, 1822380200:03:000:0053, 1822380200:01:000:0230, 1822380800:22:000:0085, 1822380200:01:000:0231, 1822382600:04:000:0159 загальною площею 396,2827 га до самозалісених земель.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М. Семенюк