ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

06 липня 2026 року	Справа №160/26882/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Єфанової О.В. 
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,-
УСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, у якій позивач просить:
визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області у незарахуванні ОСОБА_1 до загального страхового стажу періоду роботи з 01.01.1992 по 16.09.1996;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи: з 01.01.1992 по 09.04.1992 на посаді економіста II категорії в філіалі фірми “Башкирія” в Башкирській АРСР, з 10.04.1992 по 03.01.1994 на посаді контролера-касира у відділенні Сбербанку № 7027, з 04.01.1994 по 01.03.1995 на посаді провідного економіста у відділенні Сбербанку № 7027, з 01.03.1995 по 16.09.1996 на посаді інспектора по розрахунково-касовому обслуговуванню у відділенні Сбербанку № 7027, та здійснити перерахунок розміру пенсії з 16.03.2025 з урахуванням зарахованого стажу.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 15.02.2024 вона звернулася до органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком, за результатами розгляду якої їй з 23.02.2024 призначено пенсію за віком. З відомостей Електронного кабінету пенсіонера (Форми РС версії 1.6.78.1 та виписки про результати розгляду заяви) позивачу стало відомо, що до страхового стажу не зараховано періоди її роботи з 01.01.1992 по 16.09.1996 у зв`язку з роботою на території російської федерації, а її заяву за принципом екстериторіальності розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області, яке й вирішувало питання про зарахування стажу та призначення пенсії. Позивач вважає таку бездіяльність протиправною, оскільки спірні періоди роботи підтверджені записами трудової книжки та набуті в період чинності Угоди про гарантії прав громадян держав – учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 та Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації від 14.01.1993, а тому підлягають зарахуванню до її страхового стажу з подальшим перерахунком розміру пенсії.
Ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відзив мотивовано тим, що заяву позивача про призначення пенсії розглянуто за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області, за результатом чого позивачу призначено пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058-IV з 23.02.2024. Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області рішення по суті заяви позивача не приймало та будь-яких дій (бездіяльності) щодо позивача не вчиняло, а тому, на переконання відповідача, є неналежним відповідачем у справі, у зв`язку з чим правові підстави для зобов`язання його вчинити відповідні дії відсутні.
Відповідно до частини 1 статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. Згідно з частиною 5 статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За таких обставин справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що 15.02.2024 ОСОБА_1 звернулася до органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком.
Згідно витягу з Електронного кабінету пенсіонера орган ПФУ, що здійснив розгляд звернення позивача, визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області. 
За результатами розгляду заяви позивачу з 23.02.2024 призначено пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
При призначенні пенсії до страхового стажу позивача не зараховано періоди її роботи на території російської федерації з 01.01.1992 по 16.09.1996, а саме: з 01.01.1992 по 09.04.1992 – на посаді економіста II категорії в філіалі фірми “Башкирія” в Башкирській АРСР; з 10.04.1992 по 03.01.1994 – на посаді контролера-касира у відділенні Сбербанку №7027; з 04.01.1994 по 01.03.1995 – на посаді провідного економіста у відділенні Сбербанку №7027; з 01.03.1995 по 16.09.1996 – на посаді інспектора по розрахунково-касовому обслуговуванню у відділенні Сбербанку № 7027. При цьому період роботи у філіалі фірми “Башкирія” з 26.09.1991 по 31.12.1991 до страхового стажу зараховано.
Зазначені періоди роботи підтверджуються записами трудової книжки позивача.
Не погоджуючись із незарахуванням вказаних періодів до страхового стажу, позивач звернулася до суду з даним позовом.
Вирішуючи справу по суті, надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначаються Законом України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003 № 1058-IV (далі – Закон № 1058-IV).
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частин першої, другої статті 4 Закону № 1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з цього Закону, інших законів та нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, застосовуються норми міжнародного договору.
Згідно зі статтею 24 Закону № 1058-IV страховий стаж – період (строк), протягом якого особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку – на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Статтею 62 Закону України “Про пенсійне забезпечення” визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки тощо.
Судом встановлено, що спірними у цій справі є періоди роботи позивача на території російської федерації з 01.01.1992 по 16.09.1996 та зарахування таких періодів до її страхового стажу.
Оскільки трудовий стаж набутий позивачем на території російської федерації, при визначенні права на пенсійне забезпечення суд відповідно до частин першої, другої статті 4 Закону № 1058-IV вправі застосовувати міжнародні договори з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, є багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав – учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (далі – Угода від 13.03.1992), учасниками якої стали дев`ять держав – учасниць СНД, у тому числі Україна та російська федерація.
Відповідно до статті 1 Угоди від 13.03.1992 пенсійне забезпечення громадян держав – учасниць цієї Угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.
Статтею 6 Угоди від 13.03.1992 встановлено, що для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсій на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав – учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набрання чинності цією Угодою. При цьому обчислення стажу здійснюється за законодавством держави, на території якої відбувалася трудова діяльність.
Згідно з частинами другою, третьою статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, від 14.01.1993 (далі – Угода від 14.01.1993), трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами.
Дію Угоди від 13.03.1992 для України припинено на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 № 1328 “Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав – учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення”; відповідно до статті 13 цієї Угоди її дія припиняється щодо держави-учасниці зі спливом шести місяців з дня отримання депозитарієм письмового повідомлення про вихід, а тому для України Угода припинила дію з 19.06.2023. Дію Угоди від 14.01.1993 припинено згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2023 № 639.
Разом з тим, відповідно до статті 13 Угоди від 13.03.1992 пенсійні права громадян держав – учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу з Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Крім того, згідно зі статтею 25 Закону України “Про міжнародні договори України” припинення дії міжнародного договору України звільняє Україну від будь-якого зобов`язання щодо виконання договору і не впливає на права, зобов`язання чи правове становище України, що виникли в результаті виконання договору до припинення його дії. Отже, припинення дії наведених міжнародних договорів означає лише припинення породження ними зобов`язань для сторін на майбутнє, проте не впливає на права та обов`язки, які виникли в результаті їх виконання і зберігаються після припинення дії цих договорів.
Наведені Угоди були чинними на час набуття позивачем трудового стажу у спірних періодах (1992 – 1996 роки). Таким чином, положення цих міжнародних договорів поширюються й на питання, пов`язані із зарахуванням періодів роботи, набутих на території іншої держави, до страхового стажу. Чинне в Україні пенсійне законодавство передбачає, що у разі, якщо особа працювала на території російської федерації або на підприємстві, зареєстрованому на території російської федерації, після 13.03.1992, то цей стаж має враховуватися на території України як власний страховий (трудовий) стаж, хоча пенсійні внески могли сплачуватися в росії. Тобто існує гарантія врахування страхового стажу кожної зі Сторін при призначенні пенсії на її території без перерахування страхових внесків.
Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 14.11.2019 у справі № 676/6166/16-а, від 16.04.2020 у справі № 555/2250/16-а, від 17.06.2020 у справі № 646/1911/17, від 21.02.2020 у справі № 291/99/17 та від 06.07.2020 у справі № 345/9/17.
Крім того, у постанові від 28.01.2025 у справі № 620/3530/22 Верховний Суд сформував висновок, що відсутність інформації про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду російської федерації та неможливість їх підтвердження не може бути підставою для відмови у зарахуванні до страхового стажу для призначення пенсії за віком стажу роботи, набутого на підприємствах російської федерації, який підтверджений належними доказами, зокрема записами трудової книжки. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30.10.2025 у справі № 300/6020/23.
Застосовуючи наведені норми та правові позиції до встановлених обставин, суд зазначає, що спірні періоди роботи позивача з 01.01.1992 по 16.09.1996 підтверджені записами трудової книжки, набуті в період чинності Угоди від 13.03.1992 та Угоди від 14.01.1993, а тому підлягають зарахуванню до її страхового стажу. Відсутність відомостей про сплату страхових внесків на території російської федерації за наведеною вище правовою позицією Верховного Суду не може бути підставою для відмови у зарахуванні цих періодів. Та обставина, що частину періоду роботи у філіалі фірми “Башкирія” (з 26.09.1991 по 31.12.1991) відповідач зарахував до страхового стажу, а решту періодів роботи, набутих після 01.01.1992, не зарахував, свідчить про те, що фактичною підставою незарахування став саме факт роботи позивача на території російської федерації після 01.01.1992, що з наведених вище мотивів є неправомірним.
Верховний Суд у постанові від 10.04.2018 у справі № 348/2160/15-а дійшов висновку, що обов`язок щодо обчислення загального стажу роботи особи покладено на орган Пенсійного фонду України, а тому для вирішення питання щодо призначення та виплати пенсії відповідному органу слід встановити всі необхідні умови, яким має відповідати особа.
Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі “Щокін проти України” зазначив, що у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є майновим правом та регулюється, зокрема, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Щодо доводів відповідача про те, що Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області є неналежним відповідачем, оскільки заяву позивача розглянуто за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області, суд зазначає таке.
У силу абзацу 13 пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій за Законом України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 № 25-1, далі – Порядок № 22-1), після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Відповідно до абзацу 1 пункту 4.10 Порядку № 22-1 після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.
З наведеного слідує, що компетентним органом для розгляду заяви особи про призначення (перерахунок) пенсії за принципом екстериторіальності є саме той орган, який розглядав відповідну заяву та надані документи, і саме на нього покладено обов`язок завершити відповідну процедуру. Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Позивач, звертаючись до суду, на підставі відомостей Електронного кабінету пенсіонера ідентифікувала саме відповідача як орган, що розглянув її заяву за принципом екстериторіальності та вирішив питання про зарахування стажу і призначення пенсії. Натомість, відповідач належних доказів іншого, чи рішення ГУ ПФУ у Львівській області щодо ОСОБА_1 , не надав. За таких обставин, з огляду на наявні у справі матеріали, суд доходить висновку, що компетентним органом, який має завершити процедуру шляхом зарахування спірних періодів роботи позивача та перерахунку розміру її пенсії, є відповідач – Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, а тому наведені доводи відзиву про неналежність відповідача суд відхиляє.
За наведеного суд доходить висновку, що бездіяльність відповідача у незарахуванні спірних періодів роботи позивача з 01.01.1992 по 16.09.1996 до загального страхового стажу є протиправною, а вказані періоди підлягають зарахуванню до її страхового стажу з подальшим перерахунком розміру пенсії.
Щодо дати, з якої підлягає здійсненню перерахунок пенсії, суд враховує, що позивач просить здійснити такий перерахунок з 16.03.2025. Верховний Суд у постанові від 13.01.2025 у справі № 160/28752/23 наголосив, що право громадян у пенсійних спорах не є абсолютним і його захист може бути обмежений строком звернення до суду. З огляду на викладене та на дату звернення позивача до суду, перерахунок розміру пенсії позивача з урахуванням зарахованого стажу підлягає здійсненню з 16.03.2025.
Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно зі статтею 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. З огляду на задоволення позову судовий збір у розмірі 1211,20 грн підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст. ст. 243-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (ЄДРПОУ 13486010) у незарахуванні ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) до загального страхового стажу періоду роботи з 01.01.1992 по 16.09.1996.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (ЄДРПОУ 13486010) зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) періоди роботи: з 01.01.1992 по 09.04.1992 на посаді економіста II категорії в філіалі фірми “Башкирія” в Башкирській АРСР, з 10.04.1992 по 03.01.1994 на посаді контролера-касира у відділенні Сбербанку № 7027, з 04.01.1994 по 01.03.1995 на посаді провідного економіста у відділенні Сбербанку № 7027, з 01.03.1995 по 16.09.1996 на посаді інспектора по розрахунково-касовому обслуговуванню у відділенні Сбербанку №7027, та здійснити перерахунок розміру пенсії ОСОБА_1 з 16.03.2025 з урахуванням зарахованого стажу.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (ЄДРПОУ 13486010) судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Єфанова