Справа № 463/7044/22
Провадження № 2/463/51/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2026 року Личаківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - Грицка Р.Р.,
з участю секретаря судового засідання - Шпуляра І.Ю.,
представників позивача - ОСОБА_1 ,
ОСОБА_2 ,
відповідача - ОСОБА_3 ,
представника відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , треті особи приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дитюк Галина Михайлівна, Третя Львівська державна нотаріальна контора, ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,

в с т а н о в и в :

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, який у встановленому законом порядку уточнила та в кінцевому просить визнати недійсним заповіт, складений та посвідчений 10.02.2022 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дитюк Г.М., зареєстрований в реєстрі за № 176, 177 та застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину - заповіту, складеного та посвідченого 10.02.2022 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дитюк Г.М., зареєстрований в реєстрі за № 176, 177, шляхом надання ОСОБА_5 права на спадкування за законом.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її брат ОСОБА_7 , який, як з`ясувалось після звернення до нотаріуса, за вісім днів до дня смерті, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи у приміщенні лікарні склав заповіт, згідно якого все своє майно заповів відповідачу. Її брат не мав фізичних вад рук, але тим не менш його підписала інша особа, хоча він мав фізичну можливість підписати його самостійно і така обставина свідчить про порушення форми заповіту та ставить під сумнів справжність волевиявлення спадкодавця, який за день до посвідчення заповіту поступив до лікарні, перебував у преагональному стані та був неспроможний розуміти значення своїх дій та керувати ними. Крім того, заповіт був оголошений спадкодавцю за відсутності свідків, що також є порушенням.
Відповідач не погодився та в особі повноважного представника подав відзив на позовну заяву. Зазначає, що відповідач перебував у дружніх відносинах із спадкодавцем та допомагав йому у лікуванні, тоді як ніхто з близьких родичів йому не допомагав і навіть після смерті саме він займався його похованням. Крім того, як до посвідчення заповіту, так і на момент його посвідчення і після цього, ОСОБА_7 усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, а аргументи про прийняття медикаментів, які могли б вплинути на волевиявлення, нічим не підтвердженні і про такі факти йому невідомо. Підписання заповіту іншою особою відбулось у зв`язку з хворобою спадкодавця, який не міг цього самостійно зробити. Процедура підписання заповіту рукоприкладником дотримана повністю і перед цим підписанням спадкодавець його прочитав вголос. Просить у задоволенні позову відмовити.
Третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дитюк Г.М. подала письмові пояснення щодо позову в яких зазначає, що перед посвідченням заповіту переконалась у дієздатності ОСОБА_7 і не встановила ознак, які могли б вплинути на його волевиявлення. Також наголошує про дотримання процедури підписання заповіту рукоприкладником, а сам заповідач не міг цього зробити у зв`язку з хворобою.
Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог статті 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування не було подано.
Позовна заява поступила до суду 29.09.2022 року.
Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 20.10.2022 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Цією ж ухвалою витребувано у приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Дитюк Г.М. належним чином засвідчену копію оспорюваного заповіту, а у Третьої Львівської державної нотаріальної контори належним чином засвідчені копії матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_7 . Зазначені документи надійшли на адресу суду 16.11.2022 року.
Після цього, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 01.11.2022 року, за заявою позивача вжито заходів забезпечення позову у виді заборони Третій Львівській державній нотаріальній конторі видавати свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7 .
В подальшому, за клопотанням позивача, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 12.12.2022 року, витребувано з Комунального некомерційного підприємства «Львівське територіальне медичне об`єднання «Клінічна лікарня планового лікування, реабілітації та паліативної допомоги», оригінали медичної документації ОСОБА_7 , зокрема, дані про діагноз, перебіг захворювання, призначене лікування, терапію, медичні препарати, дозування та порядок їх прийому, (медичну карту, плани спостереження, оцінки соматичного та психоемоційного стану, результати лабораторних досліджень, призначення лікаря, рецепти, виписки лікуючого лікаря, витяги з Журналу реєстрації спеціальних рецептурних бланків, при наявності іншу медичну документацію, де міститься витребувана інформація. Цією ж ухвалою також задоволено клопотання представника відповідача та витребувано з Комунального некомерційного підприємства «Львівське територіальне медичне об`єднання «Клінічна лікарня планового лікування, реабілітації та паліативної допомоги», оригінали медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_7 (Форма № 003/0); «Листок лікарських призначень (ф.№ 003-4/о) стаціонарного хворого ОСОБА_7 ; «Листок призначень препаратів наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів хворим, які отримують лікування в стаціонарних або амбулаторних умовах, і виконання цих призначень» (ф.№ 129-11/о) стаціонарного хворого ОСОБА_7 (якщо така заповнювалась).
Медичні документи згідно цієї ухвали надійшли на адресу суду 12.01.2023 року.
Ще однією ухвалою суду від 12.12.2022 року, яка постановлена без оформлення окремого документу та занесена до протоколу судового засідання, суд залучив до участі у справі ОСОБА_6 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
Іншою ухвалою від 04.04.2023 року, суд витребував з Відокремленого підрозділу 4-та лікарня міста Львова Львівського територіального медичного об`єднання № 2 медичну карту амбулаторного хворого ОСОБА_7 .
Медичні документи згідно цієї ухвали надійшли на адресу суду 18.04.2023 року.
В подальшому, представник позивача подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на належні спадкодавцю автомобіль, квартиру, комірку, машиномісце та гараж.
Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 26.04.2023 року, у задоволенні цієї заяви відмовлено.
Іншою заявою від 24.05.2023 року, представник позивача просила забезпечити позов шляхом передачі їй на відповідальне зберігання автомобіля, ключів та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, а також правовстановлюючих документів на нерухоме майно.
Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 25.05.2023 року, у задоволенні цієї заяви відмовлено.
Крім того, іншою ухвалою від 25.05.2023 року, суд задовольнив клопотання представника позивача та витребував з Відокремленого підрозділу 4-тої лікарні міста Львова Поліклінічного відділення Львівського територіального медичного об`єднання № 2 інформацію про те, чи змінював сімейного лікаря ОСОБА_8 ОСОБА_7 , з часу оформлення медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_7 (форма медичної документації № 025/У-87) і по день зміни реєстрації його місця проживання - 18.02.2020 року на АДРЕСА_1 та по день його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 ; на якій підставі сімейний лікар ОСОБА_9 здійснювала 30.12.2021 року огляд хворого ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 ; хто і з якого номеру телефону здійснював виклик сімейного лікаря в помешкання ОСОБА_7 30.12.2021 року.
Також, витребувано з Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський онкологічний лікувально-діагностичний центр» оригінали медичної документації, а саме: медичні карти стаціонарного хворого ОСОБА_7 (форма № 003/0) за всі періоди його перебування у цьому медичному закладі; «Листки лікарських призначень» (форма № 003-4/о) стаціонарного хворого ОСОБА_7 за всі періоди його перебування в цьому медичному закладі; «Листки призначень препаратів наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів хворим, які отримують лікування в стаціонарних або амбулаторних умовах, і виконання цих призначень» (форма № 129-11/о) стаціонарного хворого ОСОБА_7 за всі періоди перебування в цьому медичному закладі; при наявності іншу медичну документацію, в якій міститься інформація про перебіг захворювання ОСОБА_7 за усі періоди його перебування в цьому закладі, призначене лікування, терапію, медичні препарати, дозування та порядок їх прийому, оцінки соматичного та психоемоційного стану тощо, рекомендації лікуючого лікаря щодо прийому лікарських препаратів під час амбулаторного післяопераційного періоду.
Згідно отриманої відповіді від 16.06.2023 року, медична декларація з лікарем ОСОБА_8 не переукладалась, 30.12.2021 року лікар перебувала у відпустці, і тому, медичну допомогу у цей день ОСОБА_7 надавала черговий лікар ОСОБА_9 . Номери телефонів з яких здійснюються виклики сімейного лікаря не реєструються.
Медичні документи згідно ухвали надійшли на адресу суду 01.08.2023 року.
Ще однією ухвалою суду від 25.05.2023 року, яка постановлена без оформлення окремого документу та занесена до протоколу судового засідання, суд прийняв до розгляду заяву про уточнення позовних вимог.
З урахуванням зібраних медичних документів, а також на підставі відповідного клопотання представника позивача, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 10.08.2023 року у справі призначено комплексну судово-медичну експертизу, на вирішення якої поставлено сім питань, пов`язаних із здатністю ОСОБА_7 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент посвідчення заповіту, в т.ч. через діагностоване в нього онкологічне захворювання, а також щодо впливу хвороби на його здатність володіти верхніми кінцівками рук та можливість самостійно писати і ставити підпис в документах. Проведення експертизи доручено експертам Львівської філії судово-психіатричних експертиз ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України»
Згідно отриманого повідомлення від експертної установи, така має можливість здійснити експертизу лише у частині кваліфікації психічного стану.
У зв`язку з відсутністю оплати за проведення експертизи, яка була покладена на позивача, матеріали цивільної справи повернулись до суду 25.03.2024 року без виконання і 26.03.2024 року провадження у справі було поновлено, про що суд постановив відповідну ухвалу.
Після цього за відповідним клопотанням представника позивача, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 29.05.2024 року, у справі призначено судово-медичну експертизу, на вирішення якої поставлено питання чи міг ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за станом фізичного здоров`я (враховуючи характер і ступінь ушкодження його здоров`я, впливу захворювання ОСОБА_7 на його здатність володіти верхніми кінцівками - руками) власноручно підписатися на дату складання заповіту 10.02.2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Дитюк Г.М., зареєстрованого за № 176, 177, який підписаний від імені ОСОБА_7 ОСОБА_10 .?
Проведення експертизи доручено експертам Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівське обласне бюро судово-медичної експертизи», яких попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку та за відмову від дачі висновку за ст.ст.384, 385 КК України. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено. В розпорядження експертів направлено матеріали цивільної справи та зібрані медичні документи.
Висновок експерта надійшов на адресу суду 20.09.2024 року (т.3 а.с.155-160), відповідно до якого зазначено, що у період амбулаторного спостереження у грудні 2021 року лікарем було відмічено наявність інтенційного тремору верхніх і нижніх кінцівок і тому, беручи до уваги анамнез захворювання та стан здоров`я ОСОБА_7 , слід вважати, що у період 10.02.2022 року він не міг власноручно підписати заповіт.
Провадження у справі поновлено ухвалою суду від 24.09.2024 року.
З приводу цього висновку позивач подала клопотання про визнання його недостовірним, неналежним і недопустимим доказом та призначення повторної судово-медичної експертизи. Представник відповідача подав заперечення проти цього клопотання і після цього сторони ще раз обмінялись письмовими поясненнями з приводу своєї позиції.
Підготовче провадження закрито ухвалою суду від 06.11.2024 року. Справа призначена до розгляду по суті, а клопотання про призначення повторної експертизи суд залишив відкритим.
З урахуванням пояснень сторін та приватного нотаріуса Дитюк Г.М., наданих під час розгляду справи по суті, а також показів свідків та експерта, допитаних в судовому засіданні, суд задовольнив клопотання представника позивача про призначення у справі повторної судово-медичної експертизи, яке попередньо було залишене відкритим, про що постановив відповідну ухвалу від 06.10.2025 року.
Проведення експертизи було доручено експертам Державної спеціалізованої установи «Чернівецьке обласне бюро судово-медичної експертизи».
На вирішення експертів поставлено питання чи міг ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за станом фізичного здоров`я (враховуючи характер і ступінь ушкодження його здоров`я, впливу захворювання ОСОБА_7 на його здатність володіти верхніми кінцівками - руками), власноручно підписатися на дату складання заповіту 10.02.2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Дитюк Г.М., зареєстрованого за № 176, 177, який підписаний від імені ОСОБА_7 ОСОБА_10 ?
В розпорядження експертів направлено матеріали цивільної справи разом із зібраною медичною документацією.
Висновок експерта надійшов на адресу суду 11.12.2025 року, після цього провадження у справі поновлено ухвалою суду від 11.12.2025 року.
Згідно з цим висновком (т.6 а.с.18-34), комісія експертів при вивченні та аналізуванні медичної документації прийшла до констатації щодо відсутності такої патології (тремор). В підекспертний період, рівно до та після підекспертні періоди не виявлено будь яких посилок на наявність у хворого тремору верхніх кінцівок. При вивченні та аналізуванні медичної документації комісією експертів не виявлено будь яких об`єктивних даних, наявність яких свідчила б про порушення моторики верхніх кінцівок, зокрема, кистів рук у ОСОБА_7 в підекспертний період, а саме 10.02.2022 року, тобто відсутні дані, наявність яких заперечувала б можливість здійснення власного підпису - підекспертним самостійно у зазначений період.
Після цього суд також допитав експертів, які склали цей висновок.
Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента.
Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа слухалась у відкритому судовому засіданні, а сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи.
Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
В будь якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.
Представники позивача під час розгляду справи висловились про підтримання позовних вимог з підстав, викладених у позовній заяві та зазначили, що ОСОБА_7 з огляду на зібрані докази, міг самостійно підписати заповіт, а тому, підпис на такому іншої особи ставить під сумнів його волевиявлення, при тому, що сумнівним є перебування ОСОБА_7 у приміщенні лікарні у дату та час посвідчення заповіту, адже це не підтверджується медичними документами та з цього приводу свідки давали суперечливі покази. Крім того, сумнівним є перебування нотаріуса у приміщенні лікарні разом з ОСОБА_7 , оскільки частина свідків цього не підтвердила. ОСОБА_10 , яка підписала заповіт, виявилась свахою відповідача, що також ставить під сумнів її добросовісність. Сам заповідач перебував у добрих стосунках з позивачем та іншими членами сім`ї і не міг заповісти все своє майно особам, які не відносяться до кола його сім`ї. Просить позов задовольнити.
Відповідач та представник відповідача під час розгляду справи проти обґрунтованості позову заперечили. Представник відповідача пояснив, що зібрані докази навпаки підтверджують неможливість підписання заповіту особисто, через що такий на прохання ОСОБА_7 був підписаний іншою особою, але в його присутності і йому зачитаний вголос. Покази свідків цієї обставини не спростували, як і не спростували факту посвідчення заповіту в приміщенні лікарні за участі нотаріуса. Висновок останньої експертизи про відсутність тремору вважає неповним, оскільки на стан ОСОБА_7 щодо можливості підписати заповіт самостійно, впливали й інші чинники, пов`язані з онкологічним захворюванням такі як загальна слабкість та відсутність м`язової сили в руках, інші супутні захворювання такі як цукровий діабет, яким ОСОБА_7 хворів майже 20 років і чого не було враховано під час проведення експертизи. Просять у задоволенні позову відмовити.
Третя особа приватний нотаріус Дитюк Г.М. в судовому засіданні надала пояснення про те, що перед посвідченням заповіту пересвідчилась у дієздатності ОСОБА_7 , спілкувалась з ним та не мала сумнівів у наявності волевиявлення останнього скласти заповіт на користь відповідача. Коли надала йому ручку, він не зміг самостійно користуватись нею через наявність тремору. Коли вона повернулась із проєктом заповіту, ОСОБА_10 вже була в лікарні та була готова підписати такий замість ОСОБА_7 .
В останнє судове засідання треті особи не з`явились, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином, попередньо скерували до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності.
Оскільки суд забезпечив можливість учасникам справи представити свою позицію, а строки для подання доказів завершились, суд вважає за можливе завершити розгляд справи у відсутності осіб які не з`явились на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.
Заслухавши пояснення учасників процесу та свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер рідний брат позивача ОСОБА_7 , в підтвердження чого до матеріалів справи долучено копію свідоцтва про смерть (т.1 а.с.7).
Позивач, відповідач та третя особа ОСОБА_6 подали заяву про прийняття спадщини (т.1 а.с.55, 64, 67зв.).
За декілька днів до смерті, а саме 10.02.2022 року ОСОБА_7 склав заповіт (т.1 а.с.62зв-63), згідно якого все своє майно заповів відповідачу.
Заповіт був складений о 15:45 год. у приміщенні лікарні - КНП «Львівське Територіальне медичне об`єднання «Клінічна лікарня планового лікування, реабілітації та паліативної допомоги, за адресою: м.Львів, вул.Генерала Чупринки,45, куди напередодні, а саме 09.02.2022 року був госпіталізований ОСОБА_7 . У зв`язку з хворобою та на прохання заповідача заповіт підписано ОСОБА_10 , яка також на прохання ОСОБА_7 прочитала йому заповіт вголос.
Також відомо, що на момент посвідчення заповіту ОСОБА_7 страждав різними тяжкими захворюваннями, в т.ч. онкологією та мав цукровий діабет ІІ типу.
За клопотанням сторін суд допитав свідків, які дали такі покази.
Свідок ОСОБА_11 , якого допитано за клопотанням сторони позивача суду пояснив, що знав ОСОБА_7 та зустрічався з ним у 2021 році, а на початку 2022 року ОСОБА_7 повідомив йому, що має лягати в лікарню. Декілька разів відвідував його в лікарні, ОСОБА_7 спілкувався з ним адекватно, проблем з руками не мав, при свідку відкривав пляшку з водою та самостійно з неї пив, вільно користувався телефоном.
Свідок ОСОБА_12 , яку допитано за клопотанням сторони позивача суду пояснила, що ОСОБА_7 є її двоюрідним братом, який завжди допомагав своїм рідним. Не вірить, що він міг скласти заповіт на чужу людину.
Свідок ОСОБА_13 якого допитано за клопотанням сторони позивача суду пояснив, що ОСОБА_7 знає з дитинства, працював з ним з 2002 року, та відвідував його в лікарні 31.12.2021 року. ОСОБА_7 перебував у здоровому психічному стані, міг самостійно їсти і писати, проблем з руками не мав. З позивачкою перебував у добрих відносинах.
Свідок ОСОБА_8 , яку допитано за клопотанням сторони позивача суду пояснила, що приблизно 10 років була сімейним лікарем ОСОБА_7 . Востаннє здійснювала до нього візит у січні 2022 року, на проблеми з очима та руками він не скаржився.
Свідок ОСОБА_14 , яку допитано за клопотанням сторони позивача суду пояснила, що позивач є її хресною мамою. Знала ОСОБА_7 як порядну людину. Востаннє бачилась з ним у квітні 2019 року і після цього ще деякий час спілкувалась з ним по телефону. В окулярах він не ходив, а лише використовував їх для читання і писання.
Свідок ОСОБА_10 , яку допитано за клопотанням сторони позивача суду пояснила, що знала ОСОБА_7 з 2000 року, за декілька днів до посвідчення заповіту він до неї подзвонив та попросив приїхати до нього в лікарню з документами. Коли зайшла в палату до ОСОБА_7 , він лежав в ліжку та попросив її підписати замість нього заповіт, оскільки сам цього зробити не може. Зачитала заповіт вголос і підписала. ОСОБА_7 читав без окулярів, але мав легкий тремор рук. Заповіт він прочитав дуже тихо, майже про себе. Підтвердила, що відповідач є її сватом.
Свідок ОСОБА_15 , яку допитано за клопотанням сторони позивача суду пояснила, що є лікарем у лікарні, куди упродовж 2021 - 2022 років ОСОБА_7 госпіталізували три рази. ОСОБА_7 харчувався самостійно, але зауважила в нього слабкість в правій руці. Скарг на проблеми з верхніми кінцівками ОСОБА_7 не висловлював.
Свідок ОСОБА_16 , яку допитано за клопотанням сторони позивача суду пояснила, що працює медсестрою та пригадує пацієнта ОСОБА_7 . Нотаріуса у відділенні не бачила. Більше нічого повідомити не може.
Свідок ОСОБА_17 , яку допитано за клопотанням сторони позивача суду пояснила, що працює санітаркою. Відповідача пам`ятає, він часто приходив до ОСОБА_7 .
Свідок ОСОБА_18 , якого допитано за клопотанням сторони відповідача суду пояснив, що працює в лікарні та особисто оглядав ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Пацієнт був лежачий, але при свідомості, на руки не жалівся. Бачив, як відповідач годував його.
Свідок ОСОБА_9 , яку допитано за клопотанням сторони відповідача суду пояснила, що працює черговим лікарем та в кінці 2021 року отримала виклик і відвідувала ОСОБА_7 на дому. Стан пацієнта був важкий, і він також скаржився на постійний тремор, не міг самостійно виконувати точні рухи.
Суд також допитав експертів ДСУ «Чернівецьке обласне бюро судово-медичної експертизи», які склали висновок від 27.11.2025 року. Всі експерти підтримали цей висновок, зазначаючи, що були знайомі з матеріалами справи та медичною документацією. Висновок про те, що ОСОБА_7 не міг самостійно підписати заповіт не підтвердився, оскільки така обставина не може підтверджуватись лише одним записом в медичній документації, а наявність тремору рук іншими документами не підтверджується.
Крім того, суд допитав експерта КЗ ЛОР «Львівське обласне бюро судово-медичної експертизи» ОСОБА_19 , яка склала висновок від 20.09.2024 року. Вона підтримала свій висновок та зазначила, що в медичній документації наявний запис про тремор рук і тому вважає, що ОСОБА_7 не міг самостійно підписати заповіт.
Відповідно до вимог частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
У статтях 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.
Право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).
Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).
Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.
Аналіз Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.
У статті 209 ЦК України встановлено, що нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.
Відповідно до глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок), нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії; правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.
На виконання вимог глави 9 Порядку перед підписанням документа нотаріус забезпечує ознайомлення зі змістом документа сторін (учасників).
Відповідно до статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.
Зміст частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, зокрема у статтях 1247-1249, 1253 ЦК України.
Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 08.11.2023 року у справі № 466/9242/21, від 10.04.2024 року у справі № 683/1110/21.
Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складення заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складення заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складення тощо).
Відповідно до змісту наведених норм дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
Згідно зі статтею 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Частиною другою статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє (частина четверта статті 207 ЦК України).
У постанові Верховного Суду від 09.06.2021 року у справі № 755/8686/17 зазначено, що аналіз абзацу 1 частини четвертої статті 207 ЦК України свідчить про те, що у певних випадках допускається підписання правочину іншою особою, якщо сторона правочину має різного роду вади, що заважають їй це зробити. У цьому разі порядок підписання іншою особою правочину регламентується частиною четвертою статті 207 ЦК України. Особа, яка підписує правочин (рукоприкладник), сама не є стороною правочину. Жодних прав і обов`язків щодо правочину, який нею підписується, в неї не виникає. Її роль зводиться виключно до заповнення певної вади особи, яка є стороною правочину.
Тим не менш, необхідність підписання заповіту іншою особою має бути обґрунтованою і простого посилання на наявність хвороби чи фізичної вади сторони правочину недостатньо, адже підписання правочину іншою особою є виключенням із загального правила.
У справі яка розглядають проведено дві судово-медичні експертизи, які дали діаметрально протилежні відповіді на питання, чи міг ОСОБА_7 особисто підписати заповіт.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Під час розгляду справи № 760/6034/16-ц (постанова від 15.02.2023 року) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
Всебічність та повнота, зокрема, передбачають з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.
З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 89 ЦПК України, щодо відсутності у будь-якого доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
Крім того, Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц.
На думку суду, саме висновок експертів від 27.11.2025 року про те, що ОСОБА_7 міг особисто підписати заповіт об`єктивно відображає обставини справи, тоді як висновок експерта від 20.09.2024 року, суд визнає неповним.
Так, згідно дослідницької частини висновку від 20.09.2024 року (т.3 а.с.158зв.), експерт дійшов переконання про неможливість підписання заповіту виключно на основі одного запису про інтерційний тремор верхніх і нижніх кінцівок, зробленого лікарем під час амбулаторного обстеження у грудні 2021 року.
Окрім як цього запису інша медична документація не містить документального підтвердження про те, що ОСОБА_7 мав вади рук і як зазначено у висновку від 27.11.2025 року, саме на основі аналізу медичної документації комісія експертів не виявила будь яких об`єктивних даних, наявність яких свідчила б про порушення моторики верхніх кінцівок.
Зрештою, допитана в суді експерт ОСОБА_19 підтвердила, що свій висновок про неможливість особисто підписати заповіт вона склала з огляду на наявний медичний запис від грудня 2021 року, тоді як комісія експертів ДСУ «Чернівецьке обласне бюро судово-медичної експертизи» під час надання пояснень підтвердила, що до уваги брались всі медичні дані в сукупності. 
Отже, твердження щодо необхідності підписання заповіту рукоприкладником не підтвердились, а це, в свою чергу, свідчить про порушення вимог щодо форми заповіту, визначених частиною 2 статті 1247 ЦК України.
Крім того, відповідно до статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).
Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.
Таким чином, процесуальне значення участі свідків у посвідченні заповіту полягає в тому, що при них відбуваються дії щодо посвідчення заповіту; кожен з них має зачитати заповіт вголос та поставити на ньому свій підпис.
Як вбачається зі змісту оспорюваного заповіту, такий був зачитаний вголос рукоприкладником на прохання заповідача ОСОБА_7 .
І хоча в заповіті нотаріус вказала, що такий прочитано вголос заповідачем до його підписання, вона не підтвердила цього під час надання пояснень і навіть більше того, нотаріус пояснила, що коли дала заповіт ОСОБА_7 , він сказав ОСОБА_10 прочитати його. Сам же свідок ОСОБА_10 , яка підписувала заповіт суду пояснила, що ОСОБА_7 коли взяв заповіт читав його дуже тихо, фактично майже про себе.
Такі обставини, а саме наявність прохання до ОСОБА_10 прочитати заповіт вголос і її пояснення, що заповідач читав цей заповіт майже про себе ставлять під сумнів той факт, що ОСОБА_7 міг самостійно прочитати заповіт вголос, а тому, його посвідчення в силу вимог частини 2 статті 1248, частини 2 статті 1253 ЦК України мало обов`язково відбуватись при свідках.
Цієї умови також не було дотримано, що в сукупності свідчить про порушення вимог до форми і посвідчення заповіту, які передбачені частиною 2 статті 1247, частиною 2 статті 1248, частиною 2 статті 1253 ЦК України, а відтак, в силу вимог частини першої статті 1257 ЦК України такий заповіт є нікчемним.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України).
Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону.
Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі № 463/5896/14-ц зазначено, що якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Крім того, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, які висловлені у постанові від 04.06.2019 року у справі № 916/3156/17, визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.
Таким чином, зважаючи на встановлення порушень щодо дотримання форми і посвідчення заповіту, передбачених частиною 2 статті 1247, частиною 2 статті 1248, частиною 2 статті 1253 ЦК України та згадану вище судову практику, суд констатує нікчемність заповіту складеного від імені ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 , посвідченого 10.02.2022 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дитюк Г.М., зареєстрованого в реєстрі за № 176, 177 та у зв`язку з цим не вбачає підстав для визнання його недійсним, оскільки в силу вимог закону цей заповіт не породжує жодних правових наслідків - він не перешкоджає позивачу завершити оформлення спадкових прав згідно закону і він не створює для відповідача права на спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 .
Аргументи про те, що ОСОБА_7 не усвідомлював значення своїх дій не підтвердились, оскільки позивач цього не довела. Тому, з цих підстав заповіт також не може визнаватись недійсним.
Крім того, відповідно до пункту 8 глави 3 розділу II вказаного Порядку відомості про заповіт, зміни до нього та його скасування підлягають обов`язковій державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, встановленому Положенням про Спадковий реєстр, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07.07.2011 року № 1810/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 11 липня 2011 року за № 831/19569.
У подібній, проте не аналогічній справі № 472/566/19 (постанова від 30.01.2023 року) Верховний Суд визнав ефективним способом захисту вимогу про застосування наслідків нікчемного правочину шляхом виключення із Спадкового реєстру відомостей про реєстрацію заповіту.
Суд не вбачає підстав вважати неефективною позовну вимогу про застосування наслідків нікчемності заповіту шляхом надання позивачу права на спадкування, оскільки цим рішенням заповіт не визнається недійсним, а лише констатується його нікчемність. Тому, в цій частині позов необхідно задовольнити.
У відповідності до вимог статті 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 992,40 гривень, сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (т.1 а.с.1). Крім того, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збрі у розмірі 496,20 гривень, сплачений за подання заяви про забезпечення позову, яка задоволена ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 01.11.2022 року.
Загалом з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1488,60 гривень.
Згідно пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У відзиві на позову заяву представник відповідача навів орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які відповідач очікує понести у зв`язку з розглядом справи і який становить 24500,0 гривень.
В подальшому, представник відповідача подав акт приймання-передачі виконаних робіт від 12.12.2022 року на суму 7250,0 гривень (т.1 а.с.174) та платіжну квитанцію (т.1 а.с.176) про сплату цієї суми на рахунок адвокатського об`єднання.
Після цього представником відповідача також було подано акт приймання-передачі виконаних робіт від 28.04.2023 року на суму 6000,0 гривень (т.3 а.с.109) та платіжну квитанцію (т.3 а.с.114) про сплату цієї суми на рахунок адвокатського об`єднання. Всього, надано актів приймання-передачі виконаних робіт на суму 13250,0 гривень.
Представник позивача подав клопотання про зменшення суми витрат відповідача на професійну правничу допомогу (т.1 а.с.222), вважаючи такі завищеними і неспівмірними.
Згідно зі статтею 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За змістом частин 2, 3 статті 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частин 4-6 цієї статті, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
В постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц та від 12.05.2020 року у справі № 904/4507/18 вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Відтак, із урахуванням складності справи, обсягу і кількості виконаної представником відповідача роботи, значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, пропорційно розміру відхиленій частині позовних вимог, суд вважає за необхідне присудити відповідачу 5000,0 гривень витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
З урахуванням зазначеного правила, необхідно провести часткове взаємозарахування судових витрат, які підлягають стягненню з ОСОБА_3 та користь ОСОБА_5 і навпаки, а з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 необхідно стягнути 3511,40 гривень судових витрат (5000 – 1488,60 = 3511,40). В іншій частині сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній судові витрати.

Керуючись ст.ст.10, 12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

позов  ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Застосувати наслідки нікчемності заповіту, складеного та посвідченого 10.02.2022 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дитюк Г.М., зареєстрований в реєстрі за №№ 176, 177, шляхом надання ОСОБА_5 права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 3511,40 гривень судових витрат.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 .

Третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дитюк Галина Михайлівна, місцезнаходження: 79045, м.Львів, вул.Карла Мікльоша,7/73.

Третя особа: Третя Львівська державна нотаріальна контора, місцезнаходження: 79019, м.Львів, проспект В.Чорновола,39, код ЄДРПОУ 02899393.

Третя особа: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 .

Повний текст судового рішення складено - 10 червня 2026 року.

Суддя        Грицко Р.Р.