ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2026 року	Львів	Справа № 500/569/25 пров. № А/857/24055/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Судової-Хомюк Н.М.,
суддів: Глушка І.В., Затолочного В.С., 

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року у справі № 500/569/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, 

суддя у І інстанції – Баб`юк П.М.,
час ухвалення рішення - не зазначено, 
місце ухвалення рішення - м. Тернопіль, 
дата складення повного тексту рішення – 08.05.2025,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі також позивач) звернулася до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі також відповідач), у якому просить суд: 
- визнати протиправним та скасувати рішення №192250009007 від 14.11.2024 про відмову у призначенні їй пенсії за віком;
- зобов`язати зарахувати до її страхового стажу періоди роботи з 01.08.1977 по 02.11.1978, з 20.02.1979 по 20.10.1987 та з 16.01.1989 по 29.01.1990, з 01.07.2000 по 18.06.2002;
- зобов`язати повторно розглянути її заяву від 08.11.2024 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та прийняти рішення.
На обґрунтування позовних вимог вказує, що 08.11.2024 позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про призначення пенсії за віком на підставі ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове держане пенсійне страхування». За принципом екстериторіальності структурним підрозділом для прийняття рішення за результатами поданої заяви визначено Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області від 14.11.2024 №192250009007 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Відмова аргументована тим, що страховий стаж позивача становить 11 років 07 місяців 13 днів. Також, до страхового стажу не зараховано період роботи з 01.08.1977 по 02.11.1978, з 20.02.1979 по 20.10.1987 та з 16.01.1989 по 29.01.1990, оскільки запис про виправлення імені завірено печаткою підприємства, робота на якому не прослідковується в записах трудової книжки та відсутня дата документу, на підставі якого проведений запис. Не зараховано також період роботи з 01.07.2000 по 18.06.2002, згідно трудової книжки від 10.08.1977, оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу відсутні дані про роботу. Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, вважаючи його необґрунтованим та таким, що порушує її право на пенсійне забезпечення, позивачка звернулася до суду з даним позовом.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 14.11.2024 №192250009007.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08.11.2024 про призначення пенсії за віком, зарахувавши до її страхового стажу періоди роботи з 01.08.1977 по 02.11.1978, з 20.02.1979 по 20.10.1987, з 16.01.1989 по 29.01.1990 та з 01.07.2000 по 18.06.2002 та прийняти відповідне рішення.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.
Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який вважає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим прийняте при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення та постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
В обґрунтування апеляційних вимог, наводячи норми матеріального права, вказує, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано період роботи з 01.08.1977 по 02.11.1978, з 20.02.1979 по 20.10.1987 та з 16.01.1989 по 29.01.1990, оскільки запис про виправлення імені завірено печаткою підприємства, робота на якому не прослідковується в записах трудової книжки та відсутня дата документу, на підставі якого проведений запис.
Оскільки, за період з 01.07.2000 по 18.06.2002 відсутня інформація про даний період роботи у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, що містяться в системі персоніфікованого обліку підстав для врахування вищезазначеного періоду до стажу роботи при призначенні пенсії немає.
Відтак, вважає, що дії управління є правомірними та такими, що відповідають Конституції України та ґрунтуються на законодавчих актах України.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження згідно положень статті 311 КАС України.
Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач 08.11.2024 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про призначення пенсії за віком на підставі ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове держане пенсійне страхування».
Вказану заяву та додані до неї документи за принципом екстериторіальності передано на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області.
За результатами розгляду вказаної заяви 14.11.2024 Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області прийняло рішення про відмову у призначенні пенсії №192250009007.
Як слідує зі змісту вказаного рішення Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області встановило наявний у позивача страховий стаж 11 років 07 місяців 13 днів, при необхідному - 20.
До страхового стажу позивача не зараховано: періоди роботи з 01.08.1977 по 02.11.1978, з 20.02.1979 по 20.10.1987 та з 16.01.1989 по 29.01.1990, згідно трудової книжки від 10.08.1977, оскільки запис про виправлення імені завірено печаткою підприємства, робота на якому не прослідковується в записах трудової книжки та відсутня дата документу, на підставі якого проведений запис; період роботи з 01.07.2000 по 18.06.2002, згідно трудової книжки від 10.08.1977, оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу відсутні дані про роботу. Період роботи доцільно підтвердити додатковими документами або результатами перевірки проведеної, в тому числі за заявою власника трудової книжки.
Не погодившись із вказаним рішенням відповідача, вважаючи його протиправним, позивач звернулася до суду із цим адміністративним позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу безпідставно не зараховано до стажу оспорювані періоди роботи з 01.08.1977 по 02.11.1978, з 20.02.1979 по 20.10.1987, з 16.01.1989 по 29.01.1990 та з 01.07.2000 по 18.06.2002.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апелянта, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду до прийняття Закону № 1058-IV регулював Закон України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-ХІІ).
Приписами статті 56 Закону № 1788-XII визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Відповідно до статті 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Як встановлено судом, до страхового стажу позивача не враховано періоди з 01.08.1977 по 02.11.1978, з 20.02.1979 по 20.10.1987 та з 16.01.1989 по 29.01.1990, оскільки запис про виправлення імені завірено печаткою підприємства, робота на якому не прослідковується в записах трудової книжки та відсутня дата документу, на підставі якого проведений запис.
Разом з тим, згідно з положенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.1993, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України (далі - Інструкція №58) вбачаються наступні правила.
Пунктами 2.2 - 2.3 Інструкції №58 передбачено що до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди. Стягнення до трудової книжки не заносяться. Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.
Відповідно до пункту 2.4 Інструкції №58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними).
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
У разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис.
Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу (пункт 2.6 Інструкції № 58).
При цьому, суд зазначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації здійснено з вини адміністрації підприємства, що не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист та вирішення питань надання пенсії по віку на загальних підставах.
Згідно записів трудової книжки виданої 10.08.1977 на ім`я ОСОБА_2 , 1960 року народження, підтверджено наступні періоди роботи:
- 01.08.1977 прийнято тимчасово на час відпустки на посаду няні в д/комбінат №10 на підставі наказу №31 від 10.08.1977, засвідчено підписом завідуючого д/комбінату №10 (запис №1);
- 06.06.1978 переведено на посаду медсестри-виховательки в д/комбінат №29 на підставі наказу №395 від 09.06.1978, засвідчено підписом завідуючого д/комбінату №10 (запис №2);
- 02.11.1978 звільнено з посади медсестри-виховательки д/комбінату №29 у зв`язку з сімейними обставинами, на підставі наказу №998 від 14.11.1978, засвідчено підписом завідуючого д/комбінату №29 та печаткою (запис №3);
- прийнято в арматурний цех на посаду кладовщика першого розряду згідно наказу №257 від 06.02.1979 (запис №4);
- 20.10.1987 звільнено з посади на підставі статті 38 КЗпП УССР за власним бажанням на підставі наказу №1279 від 20.10.1987, засвідчено підписом начальника та печаткою (запис №11);
- 16.01.1989 прийнято на посаду санітарки кабінету у Львівському вендиспансері на підставі наказу №09 від 16.01.1989, засвідчено підписом головного лікаря (запис №12);
- 29.01.1990 звільнено із займаної посади на підставі статті 38 КЗпП УССР на підставі наказу №14 від 29.01.1990, засвідчено підписом головного лікаря та печаткою (запис №13).
Згідно свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 від 29.09.1960, ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження с.Вікторівка, Козівський район, Тернопільська область.
Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серія НОМЕР_2 від 04.11.1978, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з укладенням 04.11.1978 шлюбу із ОСОБА_4 , змінила прізвище на « ОСОБА_5 ».
Трудовою книжкою засвідчено, що згідно свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_3 від 04.11.1978 прізвище « ОСОБА_6 » змінено на прізвище " ОСОБА_5 ".
Суд апеляційної інстанції вказує, що у розглядуваному випадку записи трудової книжки вчинені в хронологічному порядку, містять чітку дату прийому та звільнення з роботи, реквізити наказів, посади на якій працював позивач, підпис особи, відповідальної за внесення записів, та відбиток печатки підприємства при звільненні з роботи. Записи про періоди роботи не містять жодних виправлень.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, про неправомірність дій відповідача щодо неврахування трудового стажу позивача, підтвердженого трудовою книжкою від 10.08.1977.
Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові №687/975/17 від 21.02.2018.
Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачці безпідставно не зараховано до стажу періоди роботи з 01.08.1977 по 02.11.1978, 3 20.02.1979 по 20.10.1987 та з 16.01.1989 по 29.01.1990.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.
Судом також враховано, що згідно правової позиції Верховного Суду, яка висвітлена у постанові від 21 лютого 2018 року у справі №687/975/17, при розгляді аналогічного спору, зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Разом з тим, принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058-IV).
Як визначено частиною 1 статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до абзацу першого частини 2 статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з абзацом першим частини першої статті 21 Закону № 1058-IV персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється з метою обліку застрахованих осіб, учасників накопичувальної системи пенсійного страхування та їх ідентифікації, а також накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про облік застрахованих осіб і реалізацію ними права на страхові виплати у солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та накопичувальній системі пенсійного страхування.
Для формування інформаційної бази системи персоніфікованого обліку використовуються відомості, що надходять, зокрема від роботодавців та застрахованих осіб (абзаци другий, четвертий, п`ятий частини першої статті 21 Закону № 1058-IV).
На виконання Указу Президента України від 04.05.1998 № 401 та постанов Кабінету Міністрів України від 04.06.1998 № 794, від 08.06.1998 № 832 персоніфікований облік відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування впроваджується протягом 1998-2000 років. Починаючи з 01.07.2002 обчислення пенсій здійснюється із заробітку особи за період роботи після 01.07.2000 за даними системи персоніфікованого обліку.
Аналізуючи вищенаведені норми, можна дійти до висновку, що для підтвердження наявності у особи страхового стажу необхідно надати до органів Пенсійного фонду України:
- за періоди роботи до впровадження персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування - належним чином оформлену трудову книжку, а за її відсутності або коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, приймаються інші документи, що містять відомості про періоди роботи особи;
- за періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування - індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб, за встановленою формою.
З урахуванням зазначених норм персоніфікований облік відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування з 01.07.2000 є обов`язковим.
Водночас, відповідно до п. 38 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення в трьохмісячний термін з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, а також перевіряти в необхідних випадках обґрунтованість їх видачі.
Тобто, у разі виникнення сумнівів щодо правомірності видачі документів або наявності у них неточностей чи неповної інформації, пенсійний орган наділений повноваженнями щодо здійснення перевірки таких документів та відповідно встановлення необхідної інформації, зокрема щодо трудового стажу осіб, які звертаються із заявами про призначення пенсії, що також передбачено статтею 44 Закону № 1058.
Як встановлено судом, в оскаржуваному рішенні від 14.11.2024 №192250009007 пенсійний орган вказує, що періоди роботи з 01.07.2000 по 18.06.2002, у зв`язку з відсутністю даних в індивідуальних відомостях про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб.
Проте, пенсійним органом не наведено суду обставин щодо здійснення ним заходів по встановленню інформації щодо спірного трудового періоду позивача.
При цьому, згідно записів трудової книжки від 10.08.1977, позивач в період по 18.06.2002 працювала у Львівському заводі газової апаратури, яке у 1996 перейменовано у ВАТ «Львівський завод газової апаратури».
Записом №19 підтверджується, що 18.06.2002 ОСОБА_1 було звільнено на підставі наказу №29/к від 17.06.2002 у зв`язку зі скороченням чисельності працівників.
Судом слушно зауважено, що пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 04 червня 1998 року №794 «Про затвердження Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування», встановлено, що починаючи з 1 липня 2002 року обчислення пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» здійснюється із заробітку особи за період роботи після 1 липня 2000 року за даними системи персоніфікованого обліку.
Як встановлено частиною 1 статті 21 Закону №1058-IV персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється з метою обліку застрахованих осіб, учасників накопичувальної системи пенсійного страхування та їх ідентифікації, а також накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про облік застрахованих осіб і реалізацію ними права на страхові виплати у солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та накопичувальній системі пенсійного страхування. Персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування є складовою частиною Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, порядок ведення якого встановлюється Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5 - 7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 Закону №1058-IV, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
Статтею 15 Закону №1058-IV передбачено, що платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону.
Згідно вимог статті 14 Закону №1058-IV, страхувальниками відповідно до цього Закону, зокрема є роботодавці: підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, об`єднання громадян, профспілки, політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи-підприємці та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб-підприємців, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1, 10 статті 11 цього Закону.
Як передбачено частиною 6 статті 20 Закону №1058-IV, страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Перерахування страхових внесків здійснюється страхувальниками одночасно з одержанням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплати доходу), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі або з виручки від реалізації товарів (послуг).
Суд першої інстанції вірно зазначив, що аналізуючи зазначені норми Закону №1058-IV, позивач не може нести відповідальність за неналежне виконання своїх обов`язків підприємством щодо сплати страхових внесків, оскільки відповідно до статті 106 Закону №1058-IV, відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство, установа - страхувальник, в якому працює позивач, так як саме воно нараховує страхові внески із заробітної плати застрахованої особи.
Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що неврахований відповідачем період роботи з 01.07.2000 по 18.06.2002 підлягає до зарахування.
Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про протиправність відмови ГУ ПФУ у Львівській області щодо зарахування до страхового стажу спірних періодів роботи позивача та зобов`язання такий зарахувати.
Щодо обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права позивача, суд апеляційної інстанції поділяє висновки суду першої інстанції, що належним способом відновлення права позивачів є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути подану позивачем заяву від 08.11.2024 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до страхового стажу позивача періоди роботи з 01.08.1977 по 02.11.1978, з 20.02.1979 по 20.10.1987, з 16.01.1989 по 29.01.1990 та з 01.07.2000 по 18.06.2002 та прийняти відповідне рішення з врахуванням висновків суду, вказаних у мотивувальній частині рішення суду.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. У рішенні “Петриченко проти України” (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими. Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи ), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року у справі № 500/569/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	В. С. Затолочний