ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/22531/25      Головуючий суддя І інстанції Зінченко О. В.
Провадження № 33/818/1217/26     Суддя доповідач Шабельніков С.К.
Категорія: Залишення місця дорожньо-транспортної пригоди

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 травня 2026 року м. Харків
Суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К., 
за участю секретаря - Вакули Н.С., 
особи, яка притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 ,
захисника – Кухаренка О.В.,
потерпілої – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою захисника Кухаренко О.В. на постанову судді Шевченківського районного суду м. Харкова від 16 березня 2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124, 122-4 КУпАП, -

в с т а н о в и в:
Цією постановою
Провадження у справі стосовно ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124, 122-4 КУпАП закрити у зв`язку зі спливом строків, передбачених ст. 38 КУпАП, на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП.
Оскаржуваною постановою встановлено, 05.11.2025 о 12:00 ОСОБА_1 біля будинку № 337А по вул. Клочківській у м. Харкові, керуючи транспортним засобом KIA Sorento, д.н.з. НОМЕР_1 , під час руху заднім ходом не був уважним та не стежив за дорожньою обстановкою та здійсним зіткнення із припаркованим транспортним засобом BYD F3, д.н.з. НОМЕР_2 , в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріальних збитків. Після цього, ОСОБА_1 залишив місце ДТП. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.10.а, 10.9 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306.
Не погодившись з постановою суду першої інстанції, захисником Кухаренко О.В. на постанову суду першої інстанції було подано апеляційну скаргу.
Свої апеляційні вимоги захисник обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не з`ясовані усіх обставин, які підлягають з`ясуванню та не надана їм належна оцінка. Зокрема, апелянт посилається на те, що суд першої інстанції перебрав на себе функції обвинувачення, викликавши в судове засідання свідка події. Крім ого, сторона захисту вважала відомості письмових пояснень свідка, долучених до матеріалів цієї справи такими, що не можна брати до уваги, оскільки відеозаписом не встановлено відібрання цих пояснень працівниками поліції. Разом з тим, апелянт вважає що пояснення свідка, надані суду першої інстанції, теж не можна брати до уваги, оскільки свідок у своїх пояснення виражав неточності та сумніви.
У зв`язку з чим просив апеляційну скаргу задовольнити, а справу про адміністраивне правопорушення закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.
Дослідивши доводи апеляційної скарги та відомості, що є наявними у матеріалах справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд дійшов висновку, що подана апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною особа в його вчиненні.
Як вбачається з матеріалів цієї справи, суд дотримався всіх вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винності ОСОБА_1 у порушенні Правил дорожнього руху, передбачених 2.10 «а» за, що передбачена адміністративна відповідальність за ст. 122-4 КУпАП, а також вимог п. 10.9 за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП.
Під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови, апеляційним судом не встановлено об`єктивних відомостей, які можуть спростувати висновки суду щодо винуватості ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124, 122-4 КУпАП.
Натомість вина ОСОБА_1 підтверджується наявними у справі відомостями, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, а саме: відомостями протоколів про адміністративне правопорушення ЕПР1№504329 та ЕПР1№504318від 05.11.2025, відповідно до відомостей яких 05.11.2025 о 12:00 ОСОБА_1 біля будинку № 337А по вул. Клочківській у м. Харкові, керуючи транспортним засобом KIA Sorento, д.н.з. НОМЕР_1 , під час руху заднім ходом не був уважним та не стежив за дорожньою обстановкою та здійсним зіткнення із припаркованим транспортним засобом BYD F3, д.н.з. НОМЕР_2 , в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріальних збитків. Після цього, ОСОБА_1 залишив місце ДТП
Схемою ДТП встановлено остаточне положення транспортних засобів після настання події дорожньо-транспортної пригоди. Оскільки ОСОБА_1 місце дорожньо-транспортної пригоди залишив, то у схемі відсутні відомості стосовно його транспортного засобу. Відомостями схеми також встановлено пошкодження транспортного засобу потерпілої, а саме автомобілю BYD F3 д.н.з. НОМЕР_2 : пошкодження заднього бамперу ліворуч, вм`ятина, пошкоджено лако-фарбове покриття заднього бамперу.
З відомостей світлин, які надані потерпілою ОСОБА_2 суду апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду та долучених до матеріалів справи встановлено факт дорожньо-транспортної пригоди за участі ОСОБА_1 , який, оглянувши наслідки зіткнення зник з місця події. Крім того, з цих світлин вбачається розташування транспортних засобів при зіткненні, що надає об`єктивної можливості встановити місце контакту транспортних засобів, яке узгоджується з отриманими транспортним засобом потерпілої пошкодженнями. Суд апеляційної інстанції враховує, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 суду апеляційної інстанції особисто підтвердив, що на світлинах зображена дорожньо-транспортна пригода за його участю. Зокрема, на світлинах наявні він особисто, його транспортний засіб та транспортний засіб потерпілої.
Відповідно до пояснень ОСОБА_1 (а.с.6) він керував транспортним засобом KIA Sorento, д.н.з. НОМЕР_1 по вул. Клочківськіа 337А 03.11.2025 приблизно о 12 год. 00 хв та, рухаючись заднім ходом, відчув перешкоду у вигляді пенька. Оскільки не бачив зіткнення з іншим автомобілем поїхав далі.
З відомостей пояснень потерпілої ОСОБА_2 (а.с.7) вбачається, що 05.11.2025 вона вранці припаркувала свій транспортний засіб за арресою: м. Харків, вул. Клочківська 337А, та пішла у своїх справах. Повернувшись на місце події приблизно о 13 год 15 хв виявила пошкодження заднього бамперу ліворуч, а також записку від свідка на ім`я ОСОБА_3 .
З відомостей пояснень свідка ОСОБА_4 (а.с.8) вбачається, що він 05.11.2025 приблизно о 12 год. 00 хв став свідком дорожньо-транспортної пригоди за адресою: м. Харків, вул. Клочківська 337А, як водій KIA Sorento, д.н.з. НОМЕР_1 одягнений в зелені штани, чорну куртку, мав коротку зачіску (лисий), здійснив зіткнення з автомобілем BYD F3, вийшов, оглянув місце події після чого повернувся до свого автомобіля та поїхав з місця події. Фотографував вказані обставини.
З відомостей рапорту поліцейського А. Шутки (а.с. 10) вбачається, що 05.11.2025 на службовий планшет надійшов виклик про ДТП без травмованих за адресою: м. Харків, вул. Клочківська 337А. Після приїзду на місце події було виявлено заявника ОСОБА_2 , яка повідомила про пошкодження її транспортного засобу, а також записку від свідка події на ім`я ОСОБА_3 , який надав пояснення з приводу дорожньо-транспортної пригоди. Під час проведення процесуальних дій за вказаним фактом, на місце події приїхав ОСОБА_1 , який на момент дорожньо-транспортної пригоди керував KIA Sorento, д.н.з. НОМЕР_1 , який надав пояснення по суті справи.
Відомостями відеозапису, доданого до протоколу встановлено, що на місці дорожньо-транспортної пригоди працівники поліції разом з потерпілою очікують водія транспортного засобу, який скоїв ДТП та покинув місце його скоєння. Через нетривалий час на місце події з`явився ОСОБА_1 , який повідомив працівників поліції про обставини зіткнення, а саме про те, що він не бачив пошкоджень транспортного засобу ОСОБА_2 у зв`язку з чим вважав, що його транспортний засіб наїхав на перешкоду у вигляді пня, тому і поїхав далі у справах. Про те, що вчинив зіткнення не знав, а як би знав, то залишився б на місці.
При цьому, апеляційний суд встановив, що протокол про адміністративне правопорушення та інші процесуальні документи складені уповноваженою державою особою. Проте ОСОБА_1 та його захисник не скористалися процесуальною можливістю та не зверталися із скаргами на дії працівників поліції до їх безпосереднього керівництва з метою ініціювання службової перевірки або притягнення до дисциплінарної відповідальності посадових осіб, якими були складені відповідні процесуальні документи у цій справі (ст. 267 КУпАП). Також стороною захисту не надано відомостей про те, що останній звертався до суду в порядку, передбаченому ст. 5, 20, 286 КАС України щодо оскарження дій або бездіяльності відповідних посадових осіб – працівників поліції. Цих відомостей не надано суду і під час апеляційного розгляду.
Отже, враховуючи, що сторона захисту не скористалась своїм правом та не надала до суду доказів на підтвердження їх версії щодо незаконності дій працівників поліції під час складання матеріалів про адміністративне правопорушення за ст. 124, 122-4 КУпАП суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відомості, які зафіксовані в протоколі , а також схемі ДТП та інших доказах відповідають дійсності, а тому можуть слугувати доказами у справі.
За таких обставин, відомості, які є наявними у матеріалах цієї справи у своїй сукупності дають підстави стверджувати, що ОСОБА_1 під час руху заднім ходом не був уважним та не стежив за дорожньою обстановкою здійснив зіткнення із припаркованим автомобілем чим порушив вимоги п 10.9 Правил дорожнього руху, а також зник з місця пригоди, чим порушив вимоги п. 2.10 «а». Правил дорожнього руху.
Стосовно доводів апеляційної скарги щодо перебирання судом першої інстанції функцій обвинувачення у зв`язку із поновленням судового розгляду з метою допиту свідка у цій справі суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Правовими приписами ст. 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, відомостями та інформацією з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Вимогами ст. 252 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. Тобто, приписами цієї статті фактично закріплено принцип безпосереднього дослідження усіх доказів органом чи посадовою особою, а також судом, який розглядає конкретну справу.
Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22.01.2025 року у справі № 335/6977/22 протокол про адміністративне правопорушення не є рішенням суб`єкту владних повноважень. На патрульного поліцейського під час складення протоколу про адміністративне правопорушення покладено відмінну функцію ніж та, яку має виконати суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. До повноважень патрульного поліцейського не належить встановлення та остаточна оцінка всіх обставини, які зафіксовані у протоколі, не надано повноважень проводити експертизу чи залучати спеціалістів, які володіють достатніми професійними знаннями для встановлення специфічних обставин. Фактично на уповноважену особу підрозділу поліції покладена обмежена функція, а саме збирання та фіксація доказів стосовно обставин події, що відбулася.
Оцінку доказів патрульний поліцейський повинен здійснити такою мірою, як це потрібно для визначення ймовірної особи, дії якої містять ознаки складу адміністративного правопорушення, а також в межах тих обставин, яких вимагає обстановка, що склалася. Висновки поліцейського є вірогідними та не мають для суду заздалегідь визначеного значення. Дії особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, ймовірно місять ознаки адміністративного правопорушення, але остаточні висновки, зокрема й про дійсно винну у правопорушенні особу, має зробити виключно суд.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає, що визнаючи особу винною у вчиненні адміністративного правопорушення, суди застосовують стандарт доказування «поза розумним сумнівом», принципи якого неодноразово визначалися Європейським судом з прав людини. Зокрема, у справі «Ушаков проти України» (рішення від 18 червня 2015 року, заява № 10705\12) ЄСПЛ визначає: «Суд, при оцінці доказів керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом». Згідно з його усталеною практикою доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою». Стандарт доказування «поза розумним сумнівом» не виключає будь-який сумнів взагалі, оскільки завжди можна припустити можливість існування навіть дуже маловірогідних обставин чи їх збігів. Проте, цей стандарт доказування означає, що особу необхідно виправдати не при наявності будь-якої «тіні» сумнівів, а при наявності лише «розумного сумніву». При цьому розумним є сумнів, який має під собою причину та здоровий глузд і випливає зі справедливого та розумного розгляду всіх доказів у справі або з відсутності доказів у справі. Цей сумнів не є ні смутним, ні гіпотетичним чи уявним або надуманим. А саме таким, який ґрунтується на конкретних обставинах або інших вагомих причинах, які б змусили розумну людину вагатися вдатися до певних дій у питаннях, що мають значення для неї.
Водночас, як зазначалось вище, суди досліджують усі докази у справі безпосередньо та в межах судового розсуду («дискреційні повноваження»), право на яке дається йому в межах компетенції відповідного суду, передбаченої Законом. Дискреційні повноваження суду, зокрема передбачені Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 від 11 березня 1980 року, та які в частині оцінки доказів, на думку суду апеляційної інстанції, зокрема полягають у виборі поведінки суду щодо перевірки доказів у справі. Разом з тим, слід розуміти, що в понятті «дискреція» вбачається свобода вибору без додаткового узгодження такого вибору. Кожне рішення суду залежить від конкретних обставин судової справи. Дискреційні повноваження суду дають можливість судам не лише приймати рішення на підставі принципів судочинства, а й надають змогу формувати нову судову практику і, відповідно, удосконалювати її. Крім того, відповідно до вимог ст. 252 суди наділені процесуальним правом під час судового засідання вчиняти процесуальні дії щодо перевірки доказів, які наявні в матеріалах справи, у тому числі шляхом допиту чи повторного допиту учасників справи про адміністративне правопорушення. Також, під час розгляду справ про адміністративне правопорушення суди не позбавлені правової можливості отримувати докази від учасників процесу, оскільки припис закону ст. 251 КУпАП встановлює абсолютний характер джерел та змісту доказової інформації по справі «будь-які фактичні дані» та не містить критеріїв недопустимості доказів, та не суперечить правовим приписам конвенційного права та його тлумаченню, оскільки ЄСПЛ залишає правила допустимості доказів на розсуд держав, з поправкою на вимогу загальної справедливості судового провадження.
З огляду на викладене, поновлення суддею першої інстанції судового розгляду з метою допиту свідка події, який надавав пояснення, які долучені до матеріалів цієї справи, свідчать виключно про необхідність безпосередньої перевірки зазначеним в ній відомостей і не можуть вважатися відшукуванням нових доказів. Натомість такі дії суду першої інстанції належить вважати таким, що вчинені з метою безпосереднього з`ясування всіх обставин справи, а також їх перевірки та вочевидь обумовлюють вмотивованість прийнятого остаточного судового рішення.
При цьому, належить врахувати, що право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Водночас, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», параграфи 29–30). 
За таких обставин, доводи апеляційної скарги в цій частині належить вважати безпідставними, суб`єктивними та розцінювати їх, як обраний спосіб захисту ОСОБА_1 .
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Відповідно до вимог п. 1.3 ПДР, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Відповідно до вимог п. 2.10 «а» ПДР, у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зокрема зобов`язаний негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди;
Відповідно до вимог п. 10.9 Правил дорожнього руху під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створити небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки дорожнього руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою інших осіб.
Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави. 
Отже, доказів, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не містять їх і матеріали справи. Більш того, порушень норм КУпАП під час складання протоколів та в суді першої інстанції, які потягли необхідність скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_1 п. 2.10 «а», 10.9, Правил дорожнього руху та притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 124, 122-4 КУпАП, а тому доводи апеляційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості судової постанови є безпідставними. 
З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.
Керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника Кухаренко О.В. - залишити без задоволення.
Постанову судді Шевченківського районного суду м. Харкова від 16 березня 2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124, 122-4 КУпАП, - залишити без змін.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.К. Шабельніков