Тернівський районний суд міста Кривого Рогу
Дніпропетровської області 

справа № 215/1671/26
номер провадження 2/215/2442/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2026 року Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді  - Дудікова А.В.,
при секретарі   - Болдирєвій А.О.
згідно з вимогами ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання технічними засобами, розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області цивільну справу № 215/1671/26 за позовом  ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, 
встановив
Описова частина 
У березні 2026 року ОСОБА_2 , в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовною заявою до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що  ОСОБА_1 в проміжок часу з 01.12.1978 року по 14.01.2002 року працював в умовах впливу шкідливих виробничих факторів, перебуваючи у вказаний час в трудових відносинах з ПрАТ «Північний гірничозбагачувальний комбінат». Під час виконання трудових обов`язків на підприємстві, Позивач підпадав під вплив на його організм шкідливих факторів виробничого середовища таких як вібрація, пил та шум, які перевищували нормативні показники. У зв`язку зі шкідливими і тяжкими умовами праці та недосконалістю технологічних процесів, Позивачем отримано наступні хронічні професійні захворювання: «радикулопатія попереково-крижова, часто рецидивуюча, фаза загострення з вираженими статико-динамічними порушеннями та больовим синдромом» (надалі – радикулопатія); «нейросенсорна приглухуватість зліва, 4 ст.» (надалі – туговухість). У зв`язку із заподіянням зазначеної шкоди здоров`ю, 27.09.2001 року Позивач вперше пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК). За результатами даного огляду Позивачу було встановлено ІІІ групу інвалідності та визначено сукупний ступінь втрати працездатності 30% внаслідок радикулопатії, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги №00012635. 10.10.2002 року Позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було визначено сукупний ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 25% внаслідок радикулопатії, що підтверджується довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби в додаткових видах допомоги №00016956. 25.03.2004 Позивач пройшов огляд МСЕК, де йому було встановлено ІІІ групу інвалідності та визначено сукупний ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 30% внаслідок радикулопатії, що підтверджується довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби в додаткових видах допомоги №028291. Після повторного огляду Позивача 21.03.2008 року йому було безстроково встановлено ІІІ групу інвалідності та визначено сукупний ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 45%, внаслідок радикулопатії, що підтверджується довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги серії ДНА-02 №022980. У зв`язку з вказаними хронічними професійними захворюваннями та частковою втратою професійної працездатності, порушено звичний спосіб життя Позивача, останній позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, Позивач скаржиться на обмеження рухів і біль в поперековому відділі хребта з іррадіацією в праву ногу, утруднену ходу, почуття оніміння в правій стопі та дистальних відділах рук, мерзлякуватість кистей. Вказані вимушені негативні зміни призводять до зниження якості життя Позивача та зменшення благ, які Позивач мав до моменту отримання професійних захворювань та втрати професійної працездатності. Отже, вбачається беззаперечне порушення немайнового права Позивача на працю, зміст якого полягає у можливості кожної особи заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає, більше того втрата професійної працездатності свідчить про фізіологічні негативні зміни в стані здоров`я позивача, що вказує на порушення належного Позивачу права на охорону здоров`я. Розуміння безстроковості зазначених негативних наслідків професійних захворювань, викликає у Позивача негативні емоції, породжує почуття соціальної незахищеності, розпачу та тривоги. Перелічені негативні явища в житті Позивача переконливо доводять факт завдання Позивачу немайнової (моральної) шкоди внаслідок отриманих професійних захворювань та стійкої втрати професійної працездатності, що є наслідком порушення законодавства про охорону праці. За таких обставин має бути відшкодована моральна шкода, яка завдана Позивачу ушкодженням здоров`я, внаслідок неналежного виконання вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці, що спричинило виникнення у Позивача хронічних професійних захворювань. Таким чином, Позивач, при визначені розміру моральної шкоди виходить з розміру прожиткового мінімуму, встановленого на одну працездатну особу та оцінює моральну шкоду в 100 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого на одну працездатну особу: 100* 3328, 00 грн.(розмір прожиткового мінімуму на одну працездатну особу станом на дату подання позовної заяви) = 332 800, 00 гривень.
З огляду на викладене, представник позивача просив суд стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я – 332 800, 00 грн.
Ухвалою суду від 30.03.2026 справу прийнято до провадження суддею Дудіковим А.В., визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 20.04.2026.
20.04.2026 розгляд справи відкладено на 12.05.2026, у зв`язку з неявкою сторін.
12.05.2026 справу знято з розгляду, у зв`язку з відрядженням судді.
21.05.2026 через підсистему «Електронний суд» представник відповідача Бершадська Л.С. направила до суду відзив на позовну заяву. Представник ГУ Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у відзиві на позовну заяву заперечувала проти позовних вимог, посилаючись, що законодавством України припинено обов`язок Пенсійного фонду України відшкодовувати моральну шкоду потерпілим незалежно від дати настання страхового випадку. Моральна шкода відшкодовується винною особою, актом П-4 винним визнано підприємство. Підприємство мало створити позивачу, як і іншим працівникам належні безпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань, нещасних випадків, іншого пошкодження здоров`я чи настання смерті були б неможливими. Позивач не перебував у трудових відносинах з відповідачем, тому вони є неналежними відповідачами по справі. Просила відмовити ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог заявлених до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в повному обсязі.
У судове засідання призначене на 11.06.2026 позивач та представник позивача не з`явилися. 11.05.2026, через підсистему «Електронний суд» представник позивача подав заяву, в якій просив розглядати справу без його та позивача участі, зазначив, що позовні вимоги підтримує та просив задовольнити в повному обсязі. 
Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про день, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Подав відзив на позовну заяву. 
Мотивувальна частина
Мотиви, якими керується суд першої інстанції та застосовані норми права
Беручи до уваги те, що особи, які беруть участь у справі, використали надане їм ч. 3 ст. 211 ЦПК України, право заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, відтак суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому проводить його в даному судовому засіданні за відсутності таких осіб, не здійснюючи фіксування процесу технічними засобами, що узгоджується з приписами ст. 247 ЦПК України.
Частиною 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що в разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно з ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи – також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що  ОСОБА_1 з 01.12.1978 року по 14.01.2002 року працював на підприємствах ПрАТ «Північний гірничозбагачувальний комбінат», що підтверджується копією трудової книжки (а.с.17-22).
Згідно Акта №26 форми П-4 розслідування професійного захворювання складеного 18.07.2001р. ОСОБА_1 у віці 40 років, професія помічник машиніста екскаватора, стаж роботи загальний 23 роки 8 місяців; в умовах впливу шкідливих факторів 22 роки 6 місяців, діагноз: «радикулопатія попереково-крижова, часто рецидивуюча, фаза загострення з вираженими статико-динамічними порушеннями та больовим синдромом» (надалі – радикулопатія); «нейросенсорна приглухуватість зліва, 4 ст.». Відповідно до п. 14 акту Форми П-4 причинами виникнення професійних захворювань виявлених у Позивача являються тривала дія шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу на організм Позивача та характеризувались наступним чином: фізичні фактори: еквівалентний рівень шуму перевищував нормативний на 3дБА і складав 83 дБА при ГДР 80 дБА; вібрація локальна: рівень вібрації на 4,0 дБ перевищував допустимий рівень та складав 105,0 дБ при ГДР – 101,0 дБ; запиленість повітря робочої зони: запиленість в повітрі робочої зони перевищувала гранично допустиму в 2,4 рази і складала 4,8 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3 (а.с.48-49).
У зв`язку із заподіянням зазначеної шкоди здоров`ю, 27.09.2001 року Позивач вперше пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією. За результатами даного огляду Позивачу було встановлено ІІІ групу інвалідності та визначено сукупний ступінь втрати працездатності 30% внаслідок радикулопатії, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги №00012635 (а.с.50,51).
10.10.2002 року позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було визначено сукупний ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 25% внаслідок радикулопатії, що підтверджується довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби в додаткових видах допомоги №00016956 (а.с.52).
25.03.2004 Позивач пройшов огляд МСЕК, де йому було встановлено ІІІ групу інвалідності та визначено сукупний ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 30% внаслідок радикулопатії, що підтверджується довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби в додаткових видах допомоги №028291 (а.с.53).
Після повторного огляду 21.03.2008 року позивачу було безстроково встановлено ІІІ групу інвалідності та визначено сукупний ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 45%, внаслідок радикулопатії, що підтверджується довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги серії ДНА-02 №022980 (а.с.56).
Відповідно до частини 4 статті 43 та частини 1 статті 46 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема, Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року.
Відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини 1 статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, чинній станом на час настання страхового випадку та встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом, у разі настання вказаного випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.
Частиною 2 статті 13 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» встановлено, що страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у ст. 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.
Таким чином, право потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» пов`язував з настанням страхового випадку.
20 березня 2007 року набрав чинності Закон України №717-V, яким був виключений підпункт «е» пункту 1 частини 1 статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати.
Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення №20-рп/2008 від 8 жовтня 2008 року звернув увагу на те, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).
Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя статті 5 ЦК України).
З огляду на вказане Закон № 717-V не міг ретроспективно встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи.
Відтак, до спірних правовідносин слід застосовувати вимоги Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на відповідача, що узгоджується з постановою Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 459/3304/16-ц (провадження № 61-27804св18).
Отже, застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (Закону № 1105-ХІV), тобто з 01 квітня 2001 року до 20 березня 2007. В даному випадку спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105-ХІV повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування моральної шкоди настає з дня первинного встановлення МСЕК стійкої втрати працездатності.
З матеріалів справи вбачається, що позивачу вперше визначено ступінь втрати професійної працездатності 27 вересня 2001 року з 24 вересня 2001 року, а 21.03.2008 року з 01 березня 2008 року позивачу було безстроково встановлено ІІІ групу інвалідності та визначено сукупний ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 45%, відтак обов`язок відшкодування моральної шкоди на підставі підпункту «е» пункту 1 частини 1 статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції, що діяла на той час) покладався саме на Фонд соціального страхування.
З 01.01.2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №2620-IX від 21.09.2022 року (далі-Закон №2620-IX). Частиною 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №2620-IX визначено припинити Фонд соціального страхування України та Управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. З січня 2023 року здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» фактично покладено на Пенсійний фонд України та його органи.
Таким чином Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України.
Відповідно до частин 2, 3 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або і інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно з частиною 1 статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
Як зазначено у пункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування), ухваленого 27.01.2004 року у справі № 1-9/2004, відповідно до статей 23, 1167 Цивільного Кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Позивач у зв`язку з ушкодженням здоров`я при виконанні ним трудових обов`язків, зазнав фізичної болі, фізичних та душевних страждань, переживань, чим йому завдано моральної шкоди, а отже він має право на її відшкодування. Зазначені обставини витікають з долучених позивачем медичних епікризів та його історії хвороби, не заперечуються відповідачем.
Таким чином, суд дійшов висновку, про наявність правових підстав для відшкодування позивачеві моральної шкоди.
При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховує роз`яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зокрема, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку, ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, характер професійного захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі.
Висновки за результатом розгляду позовної заяви
З урахуванням вищевикладеного, надавши належну оцінку представленим у справі доказам у їх сукупності, суд виходить з доводів позовних вимог, тяжкості та незворотності наслідків для здоров`я позивача, враховує характер та обсяг фізичних, душевних і психічних страждань та переживань, яких зазнав позивач у зв`язку з встановленною ІІІ групи інвалідності безстроково, з втратою ним 45 % професійної працездатності та пов`язаних з цим необхідністю постійного відновлення стану здоров`я, лікування, вимушених змін у його життєвих стосунках, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, а тому приходить до висновку про те, що визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягає стягненню з Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області на користь позивача, слід визначити розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 180 000,00 гривень, що на переконання суду, буде відповідати тим стражданням та переживанням, а також засадам справедливості, добросовісності та розумності (стаття 3 ЦК України).
Щодо судових витрат
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За правилами статті 141 ЦПК України при розподілі судових витрат судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судові витрати підлягають стягненню з відповідача відповідно до ст.141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог позивача.
За п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. Позивач звільнений від сплати судового збору, тому судовий збір на користь держави підлягає стягненню з відповідача у розмірі, діючому на день звернення позивача до суду, за подання позовної заяви майнового характеру фізичної особою (один відсоток розміру задоволених позовних вимог), але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1800,00 грн.
Керуючись ст.ст.3, 8, ч.3 ст. 22, 43, 46 Конституції України, ст.ст. 13, 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ст.ст. 23, 1168 ЦК України, ст.ст. 4, 9, 13, 81, 133, 137, 141, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в
Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я,- задовольнити частково.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, код ЄДРПОУ 21910427, місце знаходження: місто Дніпро, вулиця Набережна Перемоги, 26, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 моральну шкоду завдану ушкодженням здоров`я у розмірі 180 000,00 грн (Сто вісімдесят тисяч гривень 00 копійок), без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, код ЄДРПОУ 21910427, місце знаходження: місто Дніпро, вулиця Набережна Перемоги, 26 на користь держави судовий збір у розмірі 1 800,00 грн.
В задоволені решти позовних вимог, - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається учасниками справи безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
Позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП – НОМЕР_1 , місце проживання зареєстроване за адресою:  АДРЕСА_1 .
Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, ЄДРПОУ 21910427, юридична адреса: 49094, м. Дніпро вулиця Набережна Перемоги, 26.
Повний текст судового рішення складено 18 червня 2026 року.

Суддя