ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 травня 2026 р. 	Справа № 520/26284/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Макаренко Я.М. , Перцової Т.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.12.2025, головуючий суддя І інстанції: Спірідонов М.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 15.12.25 по справі № 520/26284/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Національної поліції в Харківській області   
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі також - позивач), звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області, в якому просить суд:
1. Визнати протиправними бездіяльність Головного управління національної поліції в Харківській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 22 лютого 2023 року по 19 вересня 2025 року, але не більше шести місяців, у сумі 125005 грн. 84 коп.;
2. Зобов`язати Головне управління національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 22 лютого 2023 року по 19 вересня 2025 року, але не більше шести місяців, у сумі 125005 грн. 84 коп.;
3. Стягнути з Головного управління національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2025 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати повністю рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2025 року, що ухвалене в адміністративній справі № 520/26284/25 за позовом ОСОБА_1 до ГУНП в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною і зобов`язання вчинення певних дій, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що на виконання рішення суду відповідач 19 вересня 2025 року здійснив нарахування грошової компенсації за невикористані 45 днів щорічної відпустки у загальній сумі 32114,94 грн., тому відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Ураховуючи вищенаведене судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи та ухвалені оскаржуваного рішення у відповідній частині, було допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також судом у оскаржуваному рішенні у визначеній частині зроблено висновки, що не відповідають обставинам справи, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позов - задоволенню.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу у якому зазначає, що у даному конкретному випадку рішення суду у справі №520/12265/24 має розглядатися як обставина, що виключає подальше існування у заявника права на отримання середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України. Це зумовлено тим, що ГУНП в Харківській області вже було притягнуто до відповідальності відповідно до ст. 117 К3пП України та стягнуто суму середнього заробітку в розмірі 127072,76 грн, тобто за тим самим порушенням - затримкою остаточного розрахунку при звільненні - на підставі судового рішення у справі № 520/12265/24. Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що в силу 4.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, та розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Із позовною заявою щодо визнання протиправною бездіяльності ГУНП в Харківській області щодо ненарахування та невиплати йому грошового забезпечення у вигляді компенсації за невикористану частину щорічної відпустки за 2022 рік (45 днів) та зобов`язання Головного управління національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , грошове забезпечення у вигляді компенсації за невикористану частину щорічної відпустки (45 днів) за 2022 рік звернувся лише 08.05.2024. Таким чином, спір щодо невиплати в повному розмірі грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2022 рік виник через рік та майже три місяці після звільнення. Оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст.117 К3пП України відсутні.
Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 , в період з 07 листопада 2015 року по 22 лютого 2023 року, проходив службу в Національній поліції України та у відповідності до Наказу Головного управління Національної поліції в Харківській області від 14 лютого 2023 року № 13о/с дск «По особовому складу» звільнений згідно із п. 3 ч. 1 ст. 77 законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII, за віком.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25.09.2024 року по справі № 520/12478/24 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення у вигляді компенсації за невикористану частину щорічної відпустки за 2022 рік (45 днів).
Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення у вигляді компенсації за невикористану частину щорічної відпустки (45 днів) за 2022 рік.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 31.01.2025 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, рішення ХОАС від 25.09.2024 залишено без змін.
19.09.2025 року, відповідачем на виконання рішення суду від 25.09.2024 року по справі № 520/12478/24, було виплачено на користь позивача недоотримане грошове забезпечення у сумі 30509,19 грн., що підтверджується матеріалами справи.
В позовній заяві позивачем зазначено, що відповідачем затримано виплату грошового забезпечення з 22.02.2023 року по 19.09.2025 року, а отже відповідачем затримано розрахунок при звільненні.
Крім того, колегією суддів встановлено, що на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.11.2023 по справі №520/2368/23 позивачеві 29.04.2024 було виплачено 3324,54 грн. 
Рішенням Харківського окружного суду по справі № 520/12265/24 від 29.04.2025 року було зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 22.02.2023 по 29.04.2024, але не більше шести місяців, у сумі 127072,76 грн.
Позивач, вбачаючи порушення своїх прав, звернувся за їх захистом до суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що із позовною заявою щодо визнання протиправною бездіяльності Головного управління національної поліції в Харківській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 , грошового забезпечення у вигляді компенсації за невикористану частину щорічної відпустки за 2022 рік (45 днів) та зобов`язання Головного управління національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , грошове забезпечення у вигляді компенсації за невикористану частину щорічної відпустки (45 днів) за 2022 рік позивач звернувся лише 08.05.2024 року. Таким чином, викладені обставини свідчать, що спір щодо невиплати в повному розмірі грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2022 рік виник через рік та майже три місяці після звільнення позивача. Отже, оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст.117 КЗпП України відсутні. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений в постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №825/742/16 та від 28.11.2022 у справі №380/693/20, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову з таких підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Так, ст. 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.
Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Закріплені у ст.ст. 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм ст.ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби в Національній поліції України.
Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 28.01.2021 по справі № 240/11214/19, від 24.12.2020 по справі № 340/401/20, від 05.08.2020 по справі № 826/20350/16.
Щодо висновків суду першої інстанції про те, що оскільки, спір щодо невиплати грошового забезпечення у вигляді компенсації за невикористану частину щорічної відпустки за 2022 рік (45 днів) при звільненні виник через рік та три місяці після звільнення позивача, а при звільненні був відсутній спір щодо розміру виплачених сум, підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. ст. 116, 117 КЗпП України відсутні, колегія суддів зазначає наступне.
Так, обґрунтовуючи таку позицію, суд посилався на висновки щодо застосування ч. 2 ст. 117 КЗпП України у випадку, якщо безпосередньо після звільнення між працівником і роботодавцем не виникло спору щодо належних звільненому працівникові сум, викладені в постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 825/742/16 та від 28.11.2022 у справі № 380/693/20.
Так, Верховний Суд у справі № 825/742/16 зазначив, що підставою для виплати, передбаченої ст. 117 КЗпП України, відшкодуванням відповідно до частини першої цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення. Підставою для виплати, передбаченої ст. 117 КЗпП України, відшкодуванням відповідно до частини другої цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника. Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду. Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки. Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні. Як свідчать матеріали справи, здійснений відповідачем розрахунок і виплата сум належних позивачу при звільненні, останнім не оскаржувалися. Таким чином, викладені обставини свідчать, що спір щодо невиплаченої індексації з травня 2008 року по грудень 2009 року виник більш ніж через півтора роки після звільнення позивача. Отже, оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні суми був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні.
Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, яку було ухвалено в часі пізніше ніж постанову Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 825/742/16, під час розгляду питання щодо застосування приписів ст. ст. 116, 117 КЗпП України у контексті рішення Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України», дійшла наступних висновків:
«Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина 1 ст. 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина 2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц».
Отже, з метою забезпечення єдності судової практики у цій категорії спорів Суд має враховувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, як таку, що ухвалена пізніше і якою змінені чинні підходи щодо застосування приписів статей 116, 117 КЗпП України.
Послідовною є практика Верховного Суду про наявність підстав при вирішенні спору про стягнення невиплаченої у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України, належної працівнику заробітної плати (її частини), одночасно вирішувати питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, вимоги щодо якого є похідними від вимог про стягнення невиплаченої (не своєчасно виплаченої) працівнику заробітної плати (її частини) при звільненні.
Аналогічні висновки сформовано Верховним Судом у постанові від 01.10.2024 у справі № 640/12080/22.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим помилково дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Щодо розрахунку середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача, слід вказати наступне.
Згідно із ст. 116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
Частиною 1 ст. 117 КЗпП України встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Згідно з ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 визнала помилковим висновок Верховного Суду справі №440/6856/22 про те, що після 19 липня 2022 року приписи ст.117 КЗпП України в редакції Закону №2352-ІХ, якими законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, діють без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівнику, оскільки поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати.
Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
Закон № 2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права компенсація, а не покарання, тому і принципи розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.
Натомість підхід, запропонований Касаційним адміністративним судом у справі № 440/6856/22, не відповідає фундаментальним принципам справедливості та пропорційності, адже передбачає формальний підхід до вирішення такого трудового спору, що допускає можливість стягнення очевидно неспівмірної суми.
Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погодилась з доводами колегії суддів Касаційного цивільного суду щодо наявності підстав для відступу від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 6 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, та вважала за необхідне сформулювати такий правовий висновок.
Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Тобто, розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Колегія суддів звертає увагу, що на час проведення з позивачем повного розрахунку та на день звернення до суду з цим позовом, стаття 117 КЗпП України передбачає обмеження щодо максимального строку затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком - у шість місяців.
Вирішення питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100 (далі - Порядок № 100).
Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі-Порядок №260)
Як вбачається з положень п. 7 Порядку № 260, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.
Отже, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, слід виходити з числа календарних днів за цей період.
Як вбачається з матеріалів справи, грошове забезпечення ОСОБА_1 у грудні 2022 року склало - 21 409, 96 грн., а у січні 2023 року - 21 409, 96 грн.; середньоденне грошове забезпечення склало 690, 64 грн.
Колегією суддів встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 відповідачем не проведено повний розрахунок.
Остаточний розрахунок з позивачем фактично був здійснений в два етапи на виконання судових рішень в справах №520/12478/24 та 520/23681/23 відповідно.
Колегія суддів звертає увагу, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.11.2023 по справі №520/2368/23 було зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.10.2017.
На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.11.2023 по справі №520/2368/23 відповідач здійснив нарахування належних позивачу сум у розмірі 3324,54 грн., які виплатив 29.04.2024 року.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.04.2025 у справі № 520/12265/24 зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 22.02.2023 по 29.04.2024, але не більше шести місяців, у сумі 127072,76 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25.09.2024 року по справі № 520/12478/24 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення у вигляді компенсації за невикористану частину щорічної відпустки за 2022 рік (45 днів).
Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення у вигляді компенсації за невикористану частину щорічної відпустки (45 днів) за 2022 рік.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 31.01.2025 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, рішення ХОАС від 25.09.2024 залишено без змін.
19.09.2025 року, відповідачем на виконання рішення суду від 25.09.2024 року по справі № 520/12478/24, було виплачено на користь позивача недоотримане грошове забезпечення у сумі 30509,19 грн., що підтверджується матеріалами справи.
Суд звертає увагу, що кожне з наведених порушень (несвоєчасна виплата індексації грошового забезпечення на суму 3324,54 грн. та невиплата грошового забезпечення у вигляді компенсації за невикористану частину щорічної відпустки за 2022 рік на суму 30509,19 грн.) є самостійним порушенням трудових прав працівника, які мають різний предмет, підставу та наслідки, що унеможливлює зменшення відповідальності за одним із цих порушень шляхом врахування відповідальності за інше.
Кожне з цих порушень породжує окрему відповідальність відповідно до статті 117 КЗпП України, яка передбачає компенсацію у вигляді середнього заробітку за весь час затримки виплати належних сум, незалежно від періоду чи суб`єктного складу. Отже, висновок про наявність подвійного стягнення середнього заробітку за один і той самий період є помилковим, оскільки йдеться про реалізацію працівником права на повне відшкодування шкоди, спричиненої різними формами бездіяльності роботодавця.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17.07.2025 по справі № 160/18656/22, яка в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України підлягає врахуванню судом апеляційної інстанції під час вирішення спірних правовідносин.
При цьому, колегія суддів вважає, що відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України встановлено максимальний розмір розміру компенсації працівникові у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум - сума яка відповідає розміру середнього заробітку за шість місяців. 
Враховуючи викладене, з огляду на те, що позивач самостійно обрав для себе спосіб відновлення порушеного права шляхом звернення до суду з окремими вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, необхідно врахувати, що на виконання судового рішення в справі №520/12265/24 позивачеві було виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 22.02.2023 по 29.04.2024, але не більше шести місяців, у сумі 127072,76 грн., тому сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню з відповідача у розглядуваній справі обраховується з урахуванням судового рішення у справі № 520/12265/24.
Колегією суддів встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 відповідачем не було виплачено: грошове забезпечення у вигляді компенсації за невикористану частину щорічної відпустки (45 днів) за 2022 рік в загальній сумі 30509,19 грн. (справа №520/12478/24) та індексацію грошового забезпечення в загальній сумі 3324,54 грн. (справа № 520/23681/23).
Отже, зазначені виплати були сплачені позивачу поза межами строку, встановленого ст.116 КЗпП України.
Предметом позову ОСОБА_2 є середній заробіток за несвоєчасну виплату грошового забезпечення у вигляді компенсації за невикористану частину щорічної відпустки (45 днів) за 2022 рік, нарахованої на підставі судового рішення у справі №520/12478/24. На виконання цього судового рішення позивачу було виплачено 30509,19 грн.
Загальні кількість днів затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 22 лютого 2023 року по 19 вересня 2025 року (за період 6 місяців) - 184 календарних днів.
Таким чином, середній заробіток за затримку розрахунку за період з 22 лютого 2023 року по 19 вересня 2025 року становить 127 077, 76 грн. ( 690, 64 грн. * 184 календарних днів).
Застосовуючи висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 та Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23, до обставин цієї справи, колегія суддів враховує таке.
Переходячи безпосередньо до розрахунку, колегія суддів зазначає, що спочатку визначається відсоткове співвідношення загальної суми, що підлягала виплаті при звільненні позивача зі служби - 515 566, 13 грн. ( згідно з довідкою про доходи №301 від 03.04.24) та суми, що не була виплачена в день звільнення, тобто виплату якої затримано, яка має вираховуватися від всіх належних до виплати працівнику сум при звільненні і становить 33 833, 73 грн. ( 30 509, 19 грн. грошового забезпечення у вигляді компенсації за невикористану частину щорічної відпустки (45 днів) за 2022 рік + 3324,54 грн. індексації грошового забезпечення).
Отже, загальна сума виплат на момент здійснення остаточного розрахунку повинна була становити 549 399, 86 грн. ( 515 566, 13 грн. + 33 24, 54 грн.)
Невиплачена позивачу при звільненні сума на виконання судових рішень, з якою пов`язується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України , становить 30 509, 19 грн.
Тож відсоткове співвідношення невиплаченої суми буде становити: 5,5 % (30 509, 19 грн. * 100% : 549 399, 86 грн.).
Як вже було зазначено, загальний розмір обрахованої судом відповідно до Порядку № 100 суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні становить 127 077, 76 грн.
За таких обставин, колегія суддів, з виходячи з принципу пропорційності, враховуючи висновки, що містяться у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23, вважає, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка належить позивачу до виплати складає 6 989,28 грн. ( 5,5 % від 127 077, 76 грн.), тобто з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.
Проте, враховуючи, що відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні позивача, відповідно до рішення у справі №520/12265/24 становить 127072,76 грн., то, колегія суддів не вбачає підстав для повторного стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, аналізуючи наведені норми права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
На підставі викладеного, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
З огляду на вищенаведений підхід, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставин справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.12.2025 по справі № 520/26284/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		С.П. Жигилій 	
Судді	   	Я.М. Макаренко   Т.С. Перцова