Справа № 372/6481/23
Провадження № 2/369/1143/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2026 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
cудді Лапченко О.М., 
за участі секретаря Дубицької М.І.,  
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про стягнення коштів, 

встановив: 

представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Поваляєв О.Б. звернувся до суду з позовом, згідно якого просить стягнути з  ОСОБА_2 на користь позивача суму в розмірі 1 359 109,85 грн з яких: сума сплаченого забезпечувального платежу - 439 500 грн., сума штрафу у розмірі 43 950 грн., сума трьох відсотків річних у розмірі 75 244,81 грн., сума інфляційних збитків у розмірі 300 415,04 грн., сума відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 000 грн., стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, а саме - суму сплаченого судового збору за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову, суму витрат на правничу допомогу у розмірі 10% від суми стягнутих на користь Позивача.
В обґрунтування позову вказує, що 03.11.2017 між ОСОБА_1 (надалі Позивач) та ОСОБА_2 (надалі Відповідач) було укладено попередній договір. Вказаний договір було підписано Позивачем з однієї сторони та ОСОБА_3 , з другої сторони, який діяв імені Відповідача за довіреністю, посвідченою 02 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Мартиненко В.О. Згідно п. 1.1. Договору, Сторони зобов`язались в майбутньому, на умовах і в порядку визначених цим Договором, укласти і належним чином нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу (надалі - «Основний договір») житлового приміщення - квартири (надалі «Квартира») в житловому будинку (надалі «Будинок»), який знаходиться на стадії будівництва та споруджується за будівельною адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Ходосівка, на земельній ділянці з кадастровим номером - 3222487001:01:008:0181. Сторони Договору погодилися, що межі та планування Квартири позначено на викопіюванні з поверхового плану Будинку, що додається до цього Договору, за будівельним АДРЕСА_1 загальною площею 36,65 кв. м, що знаходиться на п`ятому проектному поверсі (площа приміщень, підлягає уточненню за паспортом, виданим бюро технічної інвентаризації, але не повинна відрізнятись більш ніж на 10% (десять відсотків) від площі, зазначеної у цьому пункті). Пунктом 1.2. Договору визначено, що будинок має бути споруджений та введений в експлуатацію в II кварталі 2018 року. Основний договір повинен бути укладений сторонами не пізніше 6 місяців з дня введення Будинку в експлуатацію. Пунктом 2.1. Сторони обумовили, що ціна квартири становить 469 120,00 грн. (чотириста шістдесят дев`ять тисяч сто двадцять грн. 00 коп.) при площі Квартири: 36,65 кв.м. Пунктом 4.1 встановлено, що до укладення Основного договору та на підтвердження наміру придбання Квартири, Покупець повинен передати Продавцю забезпечувальний платіж - грошові кошти в розмірі, що визначається згідно з правилами цього розділу Договору. Такий забезпечувальний платіж не є завдатком, авансом, заставою, неустойкою, гарантією, притриманням чи порукою у розумінні Цивільного кодексу України. Сторони застосовують даний окремий спосіб забезпечення виконання зобов`язань за Попереднім договором на підставі ч. 2 ст. 546 ЦК України. Пунктом 4.3. Договору Покупець передав Продавцю до укладання цього Договору частину забезпечувального платежу у розмірі 235 000 грн. Продавець надає Покупцю право сплатити решту забезпечувального платежу шляхом сплати розстрочених платежів за графіком, встановленим п 4.4 Договору. Так, з метою укладення вказаного вище попереднього Договору, Позивачем було передано кошти в сумі 235 000 грн., що підтверджується Заявою ОСОБА_3 , що діяв від імені Відповідача, в якій підтверджується, що він отримав від ОСОБА_1 , за попереднім договором від 03 листопада 2017 року, грошові кошти в розмірі 235000 гр. у якості оплати частини забезпечувальних коштів відносно вказаної квартири. Вказану заяву було посвідчено, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартиненко В.О, і зареєстровано в реєстрі за № 1078 Отже, станом на 22.03.2018 року, Позивачем було сплачено 439 500 грн., залишок становив 33 620 грн. Листом від 22.08.2023 року ОСОБА_3 повідомив Позивача, що квартира за будівельним АДРЕСА_1 , на земельній ділянці кадастровий номер -3222487001:01:008:5180, у зв`язку настанням форс-мажору, як введення воєнного стану, згідно Указу № 64/2022 «Про ведення воєнного стану в Україні», яка є надзвичайною обставиною, що об`єктивно унеможливлює виконання зобов`язань, передбачених умовами Договору, а також невиконання Позивачем положення Розділу 4 Попереднього Договору було розірвано в односторонньому порядку. У відповідь лист від 28.08.2023 року про припинення дії попереднього договору від 03.11.2017 року Позивач повідомила, що згідно п. 1.2 попереднього договору будинок повинен був бути споруджений та введений в експлуатацію у ІІ кварталі 2018 року. Окрім цього, між Позивачем та третьою особою у справі - ОСОБА_3 було укладено Договір про надання послуг від 27.07.2021 року. За таким Договором Позивач доручає і надає виключні права ОСОБА_3 здійснювати пошук потенційного покупця об`єкту нерухомості (надалі „Об`єкт”) - квартири під номером АДРЕСА_2 за плату надає Замовнику комплексну послугу з пошуку потенційного покупця. У відповідності до п. 2.1. Договору Виконавець, протягом всього строку дії даного Договору, здійснює пошук осіб, які мають намір придбати у власність, проводить переговори з такими особами щодо укладення в майбутньому відповідних договорів. З огляду на викладене, встановивши, що у передбачений попереднім договором строк сторони не уклали договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна, кошти сплачені Позивачем за попереднім договором, є авансом та підлягає поверненню власнику. Пунктом 5.4 Договору передбачено, що у випадку невиконання Договору продавцем, а саме: безпідставна відмова продавця від укладання Основного договору та/або інше порушення умов Договору наступають такі наслідки для сторін: покупець отримує право в односторонньому порядку відмовитися від Договору шляхом направлення продавцю письмової заяви про це, і після цього продавець зобов`язується повернути покупцю всю отриману від покупця суму забезпечувального платежу та сплатити на його користь штраф у розмірі 10% від суми забезпечувального платежу, отриманого від покупця. Таким чином, у зв`язку із порушенням умов Договору Відповідачем, а саме - у зв`язку із не завершенням ним будівництва, на користь Позивача має бути стягнуто штраф у розмірі 10% від суми забезпечувального платежу, отриманого від покупця, а саме 43 950 грн. Свій обов`язок повернути аванс Позивачу Відповідач не виконав, а тому з нього обґрунтовано підлягає стягненню 3 % річних від простроченої суми. Крім того, у зв`язку із тривалим та безпідставним невиконанням Відповідачем свого обов`язку по попередньому договору, незавершеного будівництва з причин, що не залежали від Позивача, а також форс-мажорних обставин, у зв`язку із втратою Позивачем значної суми коштів, необхідністю винаймати житло, руйнування мрії про власне житло, відтак позивачу завдано значної моральної шкоди, душевних страждань та переживань. Позивач повністю довірилась Відповідачу та уповноваженій ним особі, та віддала свої значні заощадження, які було втрачено. Як наслідок Позивач, втратила віру у добропорядність та людяність, має страх що залишиться без власного житла. Таким чином, враховуючи тривалість таких переживань та їх наслідки Позивач оцінює моральну шкоду в розмірі 500 000 грн. Станом на день подання позовної заяви із Відповідача на користь Позивача підлягають стягненню кошти в загальній сумі 1 359 109,85 грн з яких: сума сплаченого забезпечувального платежу - 439 500 грн., сума штрафу у розмірі 43 950 грн., сума трьох відсотків річних у розмірі 75 244,81 грн., сума інфляційних збитків у розмірі 300415,04 грн., сума відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 000 грн. 
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.02.2024 року провадження у справі було відкрито в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.04.2025 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.12.2025 року, справу № 372/6481/23 передано на розгляд судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Лапченко О.М., згідно розпорядження № 1697 від 09.12.2025 року, у зв`язку із звільненням головуючого судді ОСОБА_4 з посади судді Києво-Святошинського районного суду Київської області на підставі поданої заяви про відставку. 
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.12.2025 року справа була прийнята до провадження судді Лапченко О.М., призначене проведення судового засідання. 
15.05.2024 року до суду від представника відповідача  ОСОБА_2 – адвоката Остащенко О.М. на адресу суду надійшов відзив, згідно якого вказує, що позов не визнає. Відповідач ніколи не був ані власником, ані землекористувачем земельної ділянки кадастровий номер 3222487001:01:008:0181, не здійснював та не планував здійснювати будівництво з метою продажу квартир на цій земельній ділянці, а також ніколи не уповноважував ОСОБА_3 на продаж квартир, яка зазначена в Попередньому договорі, та не уповноважував на укладення Попереднього договору щодо будь-якого будівництва на земельної ділянки кадастровий номер 3222487001:01:008:0181, в т.ч. і на отримання коштів за продаж майна, якого не мав у власності та не планував будувати. Про наявність договірних відносин щодо продажу квартир на Земельній ділянки, Відповідач дізнався з матеріалів даної цивільної справи. Відповідач не вів переддоговірної роботи щодо укладення договорів з Позивачем, не контактував з Позивачем в період з 2017р. – 2024р., що підтверджується самим Позивачем в позовній заяві, всі питання щодо будівництва обговорювались Позивачем саме з Третьою особою. Особою, яка безпосередньо контактував з Позивачем щодо будівництва та організувала продаж квартири в будинку, який Відповідач не будував та не мав відношення до Земельної ділянки, є ОСОБА_3 - Третя особа, яка: від імені Відповідача уклала Попередній договір щодо майна, яке не належало Відповідачу; отримувала кошти за продаж неналежного Відповідачу майна. ОСОБА_3 – Третя особа є власником земельної ділянки кадастровий номер 3222487001:01:008:0181 і замовником будівництва на ній, що підтверджується наступним. 13.04.2017р. на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Юніною А.А., реєстровий номер 258, Третя особа придбала земельну ділянку кадастровий номер 3222487001:01:008:0181, право власності зареєстровано 13.04.2017р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності: 19971882). 11.04.2018р. Третя особа шляхом об`єднання 8 земельних ділянок, в т.ч. і 3222487001:01:008:0181, створила одну земельну ділянку 0,801 га з кадастровим номером 3222487001:01:008:5180, що підтверджується нотаріально посвідченою Заявою від 11.04.2018р., №235 та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.05.2018р. про реєстрацію 02.05.2018р. права власності за Третьою особою. 08.08.2018р. Третя особа на підставі Договору про встановлення права користування земельними ділянками для забудови (суперфіцію) передала ТОВ «ЖК «Власна» в користування з метою будівництва і обслуговування багатоквартирних житлових будинків, зокрема земельну ділянку 3222487001:01:008:5180, яка утворилась в результаті об`єднання земельних ділянок з 3222487001:01:008:0181. Речове право - право забудови земельної ділянки (суперфіцій) зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08.08.2018р. (номер запису про інше речове право: 27401883). Засновником та кінцевим бенефіціаром ТОВ «ЖК «Власна» (код ЄДРПОУ 41205449) є Третя особа. Замовником містобудівних умов та обмежень та дозволу на виконання будівельних робіт, зокрема на земельній ділянки 3222487001:01:008:5180, яка утворилась в результаті об`єднання земельних ділянок з 3222487001:01:008:0181, є ТОВ «ЖК «Власна», власником і бенефіціаром якого є Третя особа. Позивачем заявлено до стягнення моральну шкоду в сумі 500 000 гр., але не підтверджено жодним доказом, що не відповідає принципу диспозитивності та змагальності, який передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки Відповідач не мав права на продаж майна, яке йому не належало, то відповідно і не уповноважував Третю особу на укладення Попереднього договору з Позивачем та отримання від неї коштів. Третя особа була власником земельної ділянки, на якій мала бути збудована квартира, що продана Позивачу, саме юридична особа, бенефіціаром якої є Третя особа, є землекористувачем такої земельної ділянки, й отримувала дозвільні документи на будівництво та здійснювала будівництво, а також саме Третя особа вела перемовини з Позивачем щодо укладення основного договору. Третя особа самостійно без будь-якого погодження з Відповідачем, зазначила його як Продавця в Попередньому договорі. Вказує, що попередній договір є нікчемним в силу закону, а належним відповідачем, який зобов`язаний повернути все отримане за нікчемним договором є саме особа, яка отримала кошти, яку не уповноважував ОСОБА_2 , яка без дозволу останнього зазначила його в Попередньому договорі як продавця, отримав кошти від Позивача за продаж майна, яке не належало ОСОБА_2 , і яке останній не міг продавати. Саме Третя особа була власником земельної ділянки на якій будувалась квартира для Позивача, а також саме Третя особа в особі ТОВ «ЖК «Власна» отримувала дозвільні документи на будівництво та була замовником такого будівництва й комунікувала з Позивачем з питань продажу та будівництва. Оскільки Відповідач не уповноважував Третю особу на вчинення дій щодо майна, яке не належало Відповідачу, то відповідно і отримувати кошти Відповідач не уповноважував Третю особу. Так як Відповідач не уповноважував Третю особу на продаж майна, яке Відповідачу не належало, а отже і не уповноважував Третю особу на отримання коштів. Відповідач не здійснює підприємницьку діяльність й не має каси та касирів, які уповноважені на отримання коштів та видачу квитанцій. Квитанція № 46 від 19.01.2018р. (86 100,00 грн.) не містить жодного підпису отримувача, а квитанція № 259 від 22.03.2018р. (78 400,00 грн.) містить підпис, який не належить до підпису Третьої особи у порівнянні з підписами на Попередньому договорі та нотаріальній заяві. Картка рахунку AVM Group, яка містить реєстр платежів, ніким не підписана і не може бути доказом в справі. Відтак, просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та стягнути з Позивача на користь Відповідача витрати на правову допомогу. 
22.05.2024 року до суду від представника третьої особи ОСОБА_3 –адвоката Карапетяна А.Р. до суду подано пояснення третьої особи, згідно якого представник вказує, що на момент укладення Попереднього договору, квартира, щодо якої мав бути укладений договір у майбутньому (далі - Квартира) була об`єктом незавершеного будівництва, а нерухомим майном Квартира мала стати тільки після здачі її в експлуатацію. Основний договір мав укладатися щодо Квартири вже після здачі в експлуатацію, тобто вже щодо об`єкту нерухомості. Отже, майбутній договір був договором купівлі-продажу об`єкта нерухомості. Майбутній договір, тобто основний договір, підлягав нотаріальному посвідченню. Отже, виходячи з положень ч. 1 ст. 635 ЦК України Договір мав бути нотаріально посвідчений. Втім, як випливає з обставин справи, такого нотаріального посвідчення не відбулося. Вказує, що Попередній договір є нікчемним і не створює правових наслідків. Сума коштів у розмірі 439 500 грн за своєю природою є способом забезпечення виконання зобов`язання, як передбачено п. 4.1 Попереднього договору. При цьому посилання Позивача на те, що даний платіж є авансом є невірним, адже у п. 4.1 Попереднього договору зазначається, що воля сторін була направлена саме на забезпечення виконання зобов`язання. При цьому аванс засобом забезпечення зобов`язання не є, адже аванс не виконує забезпечувальної функції. Отже сума коштів у розмірі 439500,00 грн мала стати саме способом забезпечення виконання зобов`язання. Таким чином, оскільки основне зобов`язання є нікчемним, то і угода про забезпечення його виконання також буде нікчемною. У зв`язку з цим, Позивач не має права вимагати повернення зобов`язального платежу, оскільки така вимога ґрунтується на положеннях договору, який не створює правових наслідків і є неналежним способом захисту у даних правовідносинах. Вказує, що 28 травня 2018 року у Позивача була наявна заборгованість щодо сплати забезпечувального платежу. Тому, враховуючи недобросовісну поведінку Позивача щодо виконання забезпечення договору, Позивач мав право відмовитися в односторонньому порядку від виконання зобов`язання, не ввівши будинок в експлуатацію у 2 кварталі 2018 року, що узгоджується з положеннями розділу 5 Попереднього договору. Виходячи з цього, Відповідач не порушив умови Попереднього договору та вимога про повернення забезпечувального платежу є неправомірною. Не підлягає задоволенню також вимога щодо стягнення з Відповідача суми штрафу. Враховуючи положення законодавства, оскільки Попередній договір є нікчемним, це спричиняє недійсність і положень Попереднього договору щодо неустойки, а саме штрафу, передбаченого п. 5.3 Вказує, що Позивачем не було наведено фактів та доказів щодо того, яка саме шкода була йому нанесена та в чому полягають його страждання і відповідно неможливо з`ясувати, якими є підстави для стягнення моральної шкоди. Також Позивачем не було наведено доводів щодо причинного зв`язку між діями Відповідача та стверджуваною шкодою Позивача. Зазначає, що оскільки строк виконання зобов`язання за Попереднім договором визначений 2 кварталом 2018 року, строк позовної давності у 3 роки сплинув у липні 2021 року, що також є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. На підставі зазначеного просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення коштів у повному обсязі та стягнути з позивача на корись ОСОБА_3 понесені судові витрати.
У судовому засіданні представник позивача – адвокат Поваляєв О.Б. підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Остащенко О.М. просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, підтримала поданий відзив. 
Представник третьої особи ОСОБА_3 – адвокат Карапетян А.Р. просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, застосувати строк позовної давності. 
Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, вислухавши пояснення сторін, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до таких висновків.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Як передбачено ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Судом встановлено, що 03.11.2017 між продавцем ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , від імені якого за довіреністю, посвідченою 02.10.2017 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Мартиненко В.О., реєстровий номер 989 діяв ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , та покупцем ОСОБА_1 було укладено попередній договір. 
Згідно п. 1.1 Договору, Сторони зобов`язались в майбутньому, на умовах і в порядку визначених цим Договором, укласти і належним чином нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу (надалі - «Основний договір») житлового приміщення - квартири (надалі «Квартира») в житловому будинку (надалі «Будинок»), який знаходиться на стадії будівництва та споруджується за будівельною адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Ходосівка, на земельній ділянці з кадастровим номером - 3222487001:01:008:0181. 
Сторони Договору погодилися, що межі та планування Квартири позначено на викопіюванні з поверхового плану Будинку, що додається до цього Договору, за будівельним АДРЕСА_1 загальною площею 36,65 кв.м, що знаходиться на п`ятому проектному поверсі (площа приміщень, підлягає уточненню за паспортом, виданим бюро технічної інвентаризації, але не повинна відрізнятись більш ніж на 10% (десять відсотків) від площі, зазначеної у цьому пункті).
Пунктом 1.2. Договору визначено, що будинок має бути споруджений та введений в експлуатацію в II кварталі 2018 року. Основний договір повинен бути укладений сторонами не пізніше 6 місяців з дня введення Будинку в експлуатацію.
Пунктом 2.1. Сторони обумовили, що ціна квартири становить 469 120 грн. (чотириста шістдесят дев`ять тисяч сто двадцять грн. 00 коп.) при площі Квартири: 36,65 кв.м.
Пунктом 3.5 Попереднього договору передбачено, що продавець гарантує, то Квартира, яка є предметом цього Договору га майнові права на неї, на день підписання цього попереднього договору та в майбутньому на день укладання Основного договору, нікому іншому не продана (не буде продана). не подарована (не буде подарована), в ренту або як внесок до статутного капіталу юридичної особи це передана (не буде передана), не відчужена іншим способом (не буде відчужена), не заставлена (не буде заставлена), під податковою заставою, у спорів під забороною (арештом) не перебуває (не буде перебувати), інший попередній договір щодо цієї нерухомості не укладався, прав на відчужувану нерухомість у третіх осіб (в тому числі по праву сервітуту, за договорами найму (оренди), позички, шлюбним контрактом (договором) тощо, а також будь-яких інших обтяжень немає (не буде в майбутньому), в тому числі прав малолітніх та або неповнолітніх дітей, обмежено дієздатних на або недієздатних осіб на користування вищевказаною Квартирою (не буде).
Пунктом 4.1 встановлено, що до укладення Основного договору та на підтвердження наміру придбання Квартири, Покупець повинен передати Продавцю забезпечувальний платіж - грошові кошти в розмірі, що визначається згідно з правилами цього розділу Договору. Такий забезпечувальний платіж не є завдатком, авансом, заставою, неустойкою, гарантією, притриманням чи порукою у розумінні Цивільного кодексу України. Сторони застосовують даний окремий спосіб забезпечення виконання зобов`язань за Попереднім договором на підставі ч. 2 ст. 546 ЦК України Сторони погоджуються, що у майбутньому при укладенні Основного договору вищевказаний забезпечувальний платіж буде зарахований Сторонами у оплату Ціни Квартири, яка відповідно буде вказана у Основному договорі.
Пунктом 4.3 Договору Покупець передав Продавцю до укладання цього Договору частину забезпечувального платежу у розмірі 235 000 грн.(двісті тридцять п`ять тисяч грн. 00 коп.). Продавець надає Покупцю право сплатити решту забезпечувального платежу шляхом сплати розстрочених платежів за графіком, встановленим п 4.4 Договору.
Також п. 4.4 Договору встановлено, що загальний розмір базового розстроченого платежу складає 234120 грн.
Так, з метою укладення вказаного попереднього Договору, Позивачем було передано кошти в сумі 235 000 грн., що підтверджується заявою ОСОБА_3 , що діяв від імені Відповідача, в якій підтверджується, що він отримав від ОСОБА_1 , за попереднім договором від 03 листопада 2017 року, грошові кошти в розмірі 235000 (двісті тридцять п`ять тисяч) гривень, у якості оплати частини забезпечувальних коштів відносно квартири за будівельним АДРЕСА_1 , на земельній ділянці з кадастровим номером 3222487001:01:008:0181.
Вказану заяву посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартиненко В.О, і зареєстровано в реєстрі за № 1078.
Позивач вказує, що факт отримання коштів підтверджується: заявою ОСОБА_3 від 03.11. 2017 року, квитанцією до прибуткового касового ордера № 46 від 19.01.2018 року на суму 86 100 грн., квитанцією до прибуткового касового ордера № 259 від 22.03.2018 року на суму 78 400 грн., карткою рахунку № НОМЕР_3 за 01.01.2017 - 10.03.2021 року, в якому відображені платежі, а також платежі на суму 20 000 грн від 03.11.2017 року та 20 000 грн. від 14.11.2017 року. 
На адресу суду від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мартиненко Вікторії Олександрівни на виконання ухвали суду про витребування доказів надійшла копія довіреності, посвідчена 02.10.2017 року за зареєстрованим № 989. 
Так, громадянин України ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , цією довіреністю уповноважив ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , представляти його інтереси у відповідних уповноважених на те органах (установах, організаціях), незалежно від їх підпорядкування та організаційно-правової форми у тому числі в органах державної влади, місцевого самоврядування, в органах нотаріату, органах технічної інвентаризації, житлово-експлуатаційних органах та організаціях, перед будь-якими юридичними та фізичними особами, з питань введення переговорів по укладенню попередніх договорів купівлі-продажу належного йому нерухомого майна квартир, нежитлових приміщень, житлових будинків, частин житлових будинків, зблокованих житлових будинків, що знаходяться в селі Ходосівка Київської області з правом отримання грошових коштів за цими договорами.
Для належного виконання довіреності представник вправі:- подавати від мого імені будь-які заяви, що стосуються виконання цієї довіреності та передбачені чинним законодавством, зокрема законодавством про нотаріат (про те, що відчужуване нерухоме майно не є об`єктом спільної сумісної власності, та/чи про сімейний стан тощо); -укладати на умовах на власний розсуд попередні договори, договори завдатку, договори купівлі-продажу майнових прав з правом отримання авансових або будь-яких інших платежів, вносити зміни та доповнення. розривати їх, тощо;- розписуватися за мене на документах (включаючи вказані вище договори) та в їх одержанні, сплачувати у разі необхідності належні з мене платежі, податки, тощо;- одержувати належні мені грошові кошти (в тому числі за попередніми договорами. договорами купівлі-продажу чи іншими договорами):- вчиняти інші юридично значущі дії, які будуть необхідними і доцільними для повного виконання повноважень за довіреністю.
Довіреність видана без права передоручення повноважень іншим особам строком на три роки, та є дійсною до 02.10.2020 року. Довіреність має підпис ОСОБА_2 . Як зазначено, така довіреність підписана ним у присутності приватного нотаріуса, яким встановлено особу ОСОБА_2 та перевірено його дієздатність. 
Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартиненком В.О. 02.10.2017 року та зареєстрована в реєстрі за № 989.
Отже, як встановлено судом, зазначена довіреність була чинною на день підписання Попереднього договору купівлі-продажу, ОСОБА_2 зазначена довіреність не скасовувалась. 
Відомості про звернення ОСОБА_5 з заявою до нотаріуса та внесення нотаріусом до Єдиного реєстру довіреностей запису про припинення дії довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартиненком В.О. 02.10.2017 року та зареєстрованої в реєстрі за № 989, відсутні. 
Отже, довіреність на день підписання Попереднього договору купівлі-продажу була чинною, доказів того, що вона не відповідала волі ОСОБА_2 суду не надано. 
Листом від 22.08.2023 року ОСОБА_3 повідомив Позивача, що квартира за будівельним АДРЕСА_1 , на земельній ділянці кадастровий номер -3222487001:01:008:5180, у зв`язку настанням форс-мажору, як введення воєнного стану, згідно Указу № 64/2022 «Про ведення воєнного стану в Україні», яка є надзвичайною обставиною, що об`єктивно унеможливлює виконання зобов`язань, передбачених умовами Договору, а також невиконання Позивачем положення Розділу 4 Попереднього Договору було розірвано в односторонньому порядку.
У відповідь на вказаний лист про припинення дії попереднього договору від 03.11.2017 року Позивач повідомила, що згідно п. 1.2 попереднього договору будинок повинен був бути споруджений та введений в експлуатацію у ІІ кварталі 2018 року. Вказаним листом, звернено увагу, що в порушення вимог п. 1.2 попереднього договору зі сторони Продавця будівництво будинку в період з 01.03.2018 року по 15.06.2023 рік не велось з невідомих для неї причин та те, що неодноразові спроби дізнатись про стан невиконання попереднього договору не дали свого результату. Позивач зазначила, що посилання на невиконання нею п. 4.6 попереднього договору за таких обставин, на її думку, є не припустимим.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.
Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно до ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.
Згідно вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Позивачем 03.11.2017 року, 03.11.2017 року, 14.11.2017 року, 19.01.2018 року та 22.03.2018 року було сплачено на виконання попереднього договору кошти у загальному розмірі 439 550 грн.
Відповідач заперечує проти підтвердження позивачем частини сплачених коштів, натомість представник третьої особи не висловив заперечення проти сплати позивачем такої суми, між тим вказує, що позивачем не виконані умови попереднього договору та позивач мала заборгованість зі сплати забезпечувального платежу в розмірі 34 714 гр. 41 коп. 
Відтак, враховуючи досліджені докази, суд вважає доведеним факт сплати позивачем станом на момент ухвалення рішення у справі суми коштів в розмірі 439 550 грн. 
Листом від 22.08.2023 року ОСОБА_3 повідомив Позивача, що квартира за будівельним АДРЕСА_1 , на земельній ділянці кадастровий номер -3222487001:01:008:5180, у зв`язку настанням форс-мажору, як введення воєнного стану, згідно Указу № 64/2022 «Про ведення воєнного стану в Україні», яка є надзвичайною обставиною, що об`єктивно унеможливлює виконання зобов`язань, передбачених умовами Договору, а також невиконання Позивачем положення Розділу 4 Попереднього Договору було розірвано в односторонньому порядку.
Між тим, згідно п. 1.2 попереднього договору будинок повинен був бути споруджений та введений в експлуатацію у ІІ кварталі 2018 року. Основний договір повинен бути укладений сторонами не пізніше 6 місяців з дня введення будинку в експлуатацію. 
Натомість з вказаним листом щодо одностороннього розірвання договору за наведених підстав ОСОБА_3 звертається до позивача лише 22.08.2023 року, тоді як за умовами попереднього договору будинок повинен був бути споруджений та введений в експлуатацію у ІІ кварталі 2018 року. 
Пунктом 4.1 встановлено, що до укладення Основного договору та на підтвердження наміру придбання Квартири, Покупець повинен передати Продавцю забезпечувальний платіж - грошові кошти в розмірі, що визначається згідно з правилами цього розділу Договору. Такий забезпечувальний платіж не є завдатком, авансом, заставою, неустойкою, гарантією, притриманням чи порукою у розумінні Цивільного кодексу України. Сторони застосовують даний окремий спосіб забезпечення виконання зобов`язань за Попереднім договором на підставі ч. 2 ст. 546 ЦК України. Сторони погоджуються, що у майбутньому при укладенні Основного договору вищевказаний забезпечувальний платіж буде зарахований Сторонами у оплату Ціни Квартири, яка відповідно буде вказана у Основному договорі.
Згідно п. 1.2 попереднього договору основний договір повинен бути укладений сторонами не пізніше 6 місяців з дня введення будинку в експлуатацію.
Належних доказів на підтвердження того, що відповідачем та третьою особою умови попереднього договору виконані в повному обсязі, будинок побудований у строки, визначені умовами договору, а, відтак, єдиною підставою не укладення основного договору є невиконання позивачем положення Розділу 4 Попереднього Договору, суду не надано, як і не зазначено про існування таких доказів. 
Відтак, Відповідачем та третьою особою не виконано свого обов`язку за попереднім договором.
За таких обставин, сплачена позивачем за попереднім договором сума коштів підлягає стягненню на його користь з відповідача.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи 03.11.2017 року, 03.11.2017 року, 14.11.2017 року, 19.01.2018 року та 22.03.2018 року позивачем було сплачено на виконання попереднього договору кошти у загальному розмірі 439 550 грн.
Натомість позивач просить стягнути з відповідача забезпечувальний платіж в розмірі 439 500 грн., відтак, керуючись принципом диспозитивності, суд зазначає, що саме такий розмір забезпечувального платежу підлягає стягненню з відповідача та користь позивача. 
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2- 383/2010.
Відповідач та третя особа вказують на нікчемність Договору, між тим, рішення про визнання попереднього договору купівлі-продажу від 03.11.2017 року нікчемним суду не надано, з зустрічною позовною заявою відповідач до суду не звертався. 
Попередній договір є чинним, а відтак, договір підлягає виконанню сторонами і відповідно створює для них відповідні правові наслідки у разі невиконання його положень.
Щодо стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат, суд зазначає таке. 
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Відповідно до ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів.
Частиною першою статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови).
Постановою від 10.04.2018 № 910/10156/17 та від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 Верховний Суд наголосив, що ст. 625 ЦК України щодо нарахування інфляційних та 3% річних поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, в тому числі на порушення позадоговірного грошового зобов`язання.
Відповідно до постанов Верховного Суду від 11 травня 2018 року у справі № 914/1487/17, від 20 червня 2018 року у справі № 905/2135/17 кредитор вправі вимагати стягнення з боржника в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. При цьому, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. 
Зважаючи на те, що статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов`язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов`язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов`язань.
Суд наголошує, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, та ці нарахування виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.
Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.
Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.
Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
Враховуючи те, що правовідносини, які склалися між сторонами є грошовими та містять зобов`язальний характер, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних з моменту прострочення зобов`язання. 
Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, суд не погоджується із визначеними періодами нарахування, оскільки, відповідно до приписів статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, а тому суд вважає, що прострочення виконання зобов`язання розпочалось з 26.12.2023 року (позовну заяву подано 25.12.2023).
Розрахунок здійснюється за формулою ІІС = (ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x . (ІІZ : 100 ) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.
Отже, інфляційне збільшення за період з 26.12.2023 року по 08.05.2026 року становить 100 895,99 гр. 
Три відсотки розраховується за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення.
За період прострочення грошового зобов`язання з 26.12.2023 року по 08.05.2026 року (865 днів) три відсотки річних становлять 31 210,52 грн. 
Суд вважає, що стягуючи з відповідача інфляційні втрати та 3 % річних за вказаний період суд не виходить за межі позовних вимог, оскільки вирішуючи спір по суті судом перевіряється розмір та період стягнення грошових коштів за ст. 625 ЦК України. У випадку, коли заявлений позивачем розрахунок є необґрунтованим чи помилковим, суд здійснює власний розрахунок на підставі встановлених фактичних обставин справи.
Щодо стягнення суми штрафу суд вказує таке. 
Пунктом 5.4. Договору передбачено, що у випадку невиконання Договору продавцем, а саме: безпідставна відмова продавця від укладання Основного договору та/або інше порушення умов Договору наступають такі наслідки для сторін: покупець отримує право в односторонньому порядку відмовитися від Договору шляхом направлення продавцю письмової заяви про це, і після цього продавець зобов`язується повернути покупцю всю отриману від покупця суму забезпечувального платежу та сплатити на його користь штраф у розмірі 10% від суми забезпечувального платежу, отриманого від покупця.
Позивач вважає, що у зв`язку із порушенням умов Договору Відповідачем, а саме - у зв`язку із не завершенням ним будівництва, на користь Позивач має бути стягнуто штраф у розмірі 10% від суми забезпечувального платежу, отриманого від покупця, а саме 43 950 грн.
Між тим, умовами попереднього договору визначено, що в разі наявності порушень з боку продавця покупець може в односторонньому порядку відмовитися від Договору шляхом направлення продавцю письмової заяви про це, і після цього продавець зобов`язується повернути покупцю суму забезпечувального платежу та сплатити на його користь штраф у розмірі 10% від суми забезпечувального платежу, отриманого від покупця. 
Тобто на виконання цього пункту договору позивач повинна була направити продавцю письмову заяву про відмову в односторонньому порядку від Договору, а продавець, в свою чергу, мав би повернути покупцю всю отриману від покупця суму забезпечувального платежу та сплатити на його користь штраф у розмірі 10%, однак суду не надано доказів та не зазначено про існування доказів, які б підтверджували, що позивач зверталася до відповідача чи третьої особи з такою заявою, відтак в цій частині позов задоволенню не підлягає. 
Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд вказує таке. 
Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Як роз`яснено у п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Розмір грошового відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. 
Аналіз статей 11та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. 
Позивач вказує, що у зв`язку із тривалим та безпідставним невиконанням Відповідачем свого обов`язку по попередньому договору, незавершеного будівництва з причин що не залежали від Позивача, а також форс-мажорних обставин, у зв`язку із втратою Позивачем значної суми коштів, необхідністю винаймати житло, руйнування мрії про власне житло, Позивачу завдано значної моральної шкоди, душевних страждань та переживань. Позивач повністю довірилась Відповідачу та уповноваженій ним особі, та віддала свої значні заощадження, які було втрачено. Як наслідок Позивач, втратила віру у добропорядність та людяність, має страх що залишиться без власного житла. Таким чином, враховуючи тривалість таких переживань та їх наслідки Позивач оцінює моральну шкоду в розмірі 500 000 грн.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018року у справі №210/5258/16-ц зазначено, що суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.
Враховуючи викладене, позовна вимога щодо стягнення суми моральної шкоди з відповідача на користь позивача підлягає задоволення відповідно до положень ст.ст.23, 1167 ЦК України, оскільки суд вважає, що позивачці була завдана моральна шкода внаслідок порушення договірних зобов`язань та втрати позивачем значної суми коштів, яку вона платила на користь відповідача.
Відтак, керуючись засадами розумності і справедливості, врахувавши характер втрат позивача, суд визначає розмір компенсації моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, на рівні 10 000 гр. 
Щодо заяви третьої особи про застосування строку позовної давності суд зазначає таке. 
Як зазначає третя особа, оскільки строк виконання зобов`язання за Попереднім договором визначений 2 кварталом 2018 року, строк позовної давності у 3 роки сплинув у липні 2021 року, що також є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України №392 від 20.05.2020 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 з 12.03.2020 на всій території України встановлено карантин.
Законом України від 30.03.2020 №540-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічна: гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби COVID-19 розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України: метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".
Зазначений Закон України від 30.03.2020 №540-ІХ набрав чинності 02.04.2020.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричини коронавірусом SARS-CoV-2" відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенні, території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеку" і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дію якого неодноразово продовжено, зокрема, Законом України Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 06.02.2024 № 3564-ІХ , яким затверджено Указ Президента "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 05.02.2024 № 49/2024 та строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05:30 14.02.2024 на 90 діб, тобто до 14 травня 2024 року.
За приписами пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Таким чином, враховуючи те, що на всій території України було запроваджено карантин з 11.03.2020 року до 30.06.2023 року, а під час дії карантину строки, визначені статтею 257 Цивільного кодексу України, продовжуються на строк дії такого карантину, введення на території України воєнного стану з 24 лютого 2024 року, який було неодноразово продовжено та який діє й на час розгляду, а перебіг позовної давності, визначений Цивільним кодексом України, зупиняється на строк дії такого стану, то подання позову 25.12.2023 року не виходить за строки позовної давності.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до приписів ч.1 ст.81 ЦПК України саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.
Вище приведені обставини та факти у їх сукупності надають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем було обґрунтовано доведені ті обставини, на які він посилався як на підстави своїх вимог.
З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та стягує з відповідача на користь позивача суму забезпечувального платежу в розмірі 439 500 грн., інфляційні втрати за період з 26.12.2023 року по 08.05.2026 року в розмірі 100 895,99 гр., 3% річних за період з 26.12.2023 року по 08.05.2026 року в розмірі 31 210,52 грн. та моральну шкоду в розмірі 10 000 гр., а всього на загальну суму 581 606 гр. 51 коп. 
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу суд вказує таке. 
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Положення частини п`ятої статті 137 ЦПК України свідчить про те, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Відповідачем та третьою особою заявлене клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката та надані заперечення стосовно неспівмірності заявлених позивачем витрат на правничу допомогу, понесених у зв`язку із розглядом справи. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Саме такий висновок випливає з правової позиції ВС/КГС у справі №922/1163/18 від 06 березня 2019 року.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).
Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Надаючи оцінку співмірності заявленого представником розміру відшкодування витрат на правничу допомогу із обсягом виконаних ним робіт, суд вказує, що дана справа була розглянула в загальному позовному провадженні, перебувала в провадженні з 25.12.2023 року. 
Враховуючи встановлені обставини справи та їх правове регулювання, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу шляхом стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.
У відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позов задоволений частково.
З огляду на часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача суд стягує судовий збір у розмірі 5 742 гр. 84 коп. 
На підставі викладеного та керуючись ст. 526, 533-535, 529, 610, 625 ЦК України, ст. 12, 13, 48, 51, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,

у х в а л и в: 

позовні вимоги  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про стягнення коштів - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь  ОСОБА_1  (РНОКПП:  НОМЕР_4 ) суму забезпечувального платежу в розмірі 439 500 грн., інфляційні втрати за період з 26.12.2023 року по 08.05.2026 року в розмірі 100 895,99 гр., 3% річних за період з 26.12.2023 року по 08.05.2026 року в розмірі 31 210,52 грн. та моральну шкоду в розмірі 10 000 гр., а всього загальну суму 581 606 гр. 51 коп. 
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь  ОСОБА_1  (РНОКПП :  НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 5 742 гр. 84 коп. та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 10 000 грн. 
У решті позовних вимог – відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Інформація про позивача:  ОСОБА_1 , РНОКПП:  НОМЕР_4 , адреса  АДРЕСА_3 . 
Інформація про відповідача: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 ).
Інформація про третю особу: ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_5 .

Суддя -        Лапченко О.М. 

08.05.2026 року