ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

28 квітня 2026 року	Справа №160/10934/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Захарчук-Борисенко Н. В. 
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Регіональне управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

15 квітня 2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла вказана позовна заява, в якій позивач просить:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не здійснення перерахунку належного ОСОБА_1 грошового забезпечення при звільненні;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату ОСОБА_1 , грошового забезпечення з урахуванням заборгованості по матеріальній допомозі для вирішення соціально-побутових питань, грошової допомоги на оздоровлення та компенсації щорічної основної відпуски.
Позовна заява обґрунтована тим, що позивача було звільнено у відставку з військової частини та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. При звільненні позивача, відповідач не провів повного розрахунку, а саме: не виплатив грошове забезпечення з урахуванням заборгованості по матеріальній допомозі для вирішення соціально-побутових питань, грошової допомоги на оздоровлення та компенсації щорічної основної відпуски. У зв`язку із протиправними діями, позивач був змушений звернутисч до суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.04.2025 р. прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи у письмовому провадженні в порядку статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
16 квітня 2025 року від Військової частини НОМЕР_1 надійшла заява про залишення позовної заяви без розгляду з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду, що передбачено ч.5 ст.122 КАС України.
23 квітня 2025 року від Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив,в якому вони зазначили, що відповідно до розрахунку при звільнені ОСОБА_1 гроше забезпечення та одноразові додаткові виплати станом на 19.02.2025 р. складають 144364,97 грн. При звільнені з військової служби ОСОБА_1 відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19.02.2025 р. № 53 були нараховані та здійснені всі виплати відповідно до вимог чинного законодавства. ОСОБА_2 з рапортом на отримання допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік не звертався. В зв`язку з відсутністю підстав для нарахування та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік, позивач її не отримував. Враховуючи вищевикладене військовою частиною НОМЕР_1 проведений повний розрахунок по всім видам забезпечення.
30 квітня 2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив, що не стосується предмету спору.
01 травня 2025 року від позивача надійшло клопотання, в якому він просив долучити до матеріалів справи копію витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 09.01.2025 р. №3847.
01 травня 2025 року від позивача надійшли додаткові пояснення до відповіді на відзив, у якому він зазначив, що у зв`язку із допущеними неточностями у відповіді на відзив, виникла необхідність надати додаткові пояснення. У наданих поясненнях позивач вказує, що відповідачем не було виплачено матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, грошової допомоги на оздоровлення та компенсації щорічної основної відпуски. Крім того, оскільки невиплачена сума грошового забезпечення по матеріальній допомозі для вирішення соціально-побутових питань повинна була виплачена військовою частиною НОМЕР_1 при проведенні розрахунку при звільненні з огляду на те, що військовій частині НОМЕР_1 відома та обставина, що в період проходження військової служби йому була встановлена третя група інвалідності у зв?язку з отриманою травмою, що пов?язана із захистом Батьківщини, про що свідчить Витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 09.01.2025 р. №3847, що в подальшому також дало змогу звільнитися з військової служби. Відтак, враховуючи ту обставину, що від 09.01.2025 р. йому було встановлено третю групу інвалідності, в нього виникло право на одержання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд зазначає таке.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 .
Відповідно до витягу із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 19.02.2025 р. №53, відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 26 закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» нижчепойменованих осіб рядового сержантського та старшинського складу військової частини НОМЕР_2 звілнено з військової служби: у відставку за підпунктом «б» (за наявності інвалідності (якщо військовослужбовець не висловив бажання продовжувати військову службу)), солдата ОСОБА_1 , робітника підсобного 3 інженерного відділення 2 інженерного взводу 2 інженерної роти військової частини НОМЕР_1 . З 19.02.2025 р. виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, з колового забезпечення з 19.02.2025 р.
У вказаному наказі зазначено: «Виплатити щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби у розмірі 590% від посадового окладу, надбавку за особливості проходження служби у розмірі 65% від посадового окладу з урахуванням окладуа військовим звання з 01о 19 лютого 2025 року.
Вислуга років: календарна - 04 роки 10 місяців 09 днів, пільгова - 02 роки 02 місяці 20 днів, загальна - 07 років 00 місяців 29 днів.
Виплатити на підставі наказу Міністерства України від 07 червня 2018 року №260 надбавку за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу, з урахуванням окладу за військовим званням з 01 по 19 лютого 2025 року.
Щорічна основна відпустка за 2022 рік не надавалась.
Щорічна основна відпустка за 2023 рік надавалась терміном 10 діб.
Щорічна основна відпустка за 2024 рік надавалась терміном 30 діб.
Щорічна основа відпуста за 2025 рік не надавалась. 
Виплатити за невикористані дні основної щорічної відпустки із розрахунку 23 доби за 2022 рік, 20 діб за 2023 рік, 30 діб за 2025 рік.
Грошова компенсація за 14 діб невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2023 рік 14 діб, за 2024 рік 14 діб та за 2025 рік 14 діб.
Грошову допомогу на оздоровлення відповідно до розділу ХХІІІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деким іншим особам, (зі змінами), в розмірі місячного грошового забезпечення за 2025 рік не отримував. Виплатити грошову допомогу на оздоровлення за 2025 рік.
Матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, на підставі Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260 та пункту 6 наказу Міністра оборони України від 31 січня 2022 року №30 «Про бюджетну політику МО України» за 2025 рік не виплачувалась.
Згідно пункту 1 розділу XXXII наказу Міністра оборони №260 від 07.06.2018 р. (з редакцією від 29.09.2023 р.) виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 4% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби. Виплатити 136% від розміру грошового забезпечення за 34 повних календарних місяців служби.».
Згідно із листом Військової частини НОМЕР_1 від 29.03.2025 р. №2131/892, на адвокатський запит від 25.03.2025 р. щодо надання інформації стосовно ОСОБА_1 повідомлено, що на день звільнення складові для розрахунку одноразових грошових виплат ОСОБА_1 були наступними: посадовий оклад згідно 1 тарифного розряду відповідно до займаної посади, затвердженої штатною структурою військової частини згідно постанови КМУ від 30.08.2017 р. №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» у розмірі 2470,00 грн; надбавка за військове звання згідно постанови КМУ від 30.08.2017 р. №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» у розмірі 530,00 грн; надбавка за вислугу років згідно наказу Міністра оборони №260 від 07.06.2018 р. (зі змінами) становить 30% посадового окладу та військового звання; надбавка за особливості проходження служби відповідно до окремого доручення Міністра оборони України від 09.01.2025 р. №15б/уд становить 30 % посадового окладу, військового звання та надбавки за вислугу років; премія відповідно до окремого доручення Міністра оборони України від 09.01.2025 р. №156/уд становить 590% посадового окладу. Розрахунок при звільненні грошового забезпечення та одноразових додаткових виплат від 19.02.2025 р. на загальну суму 144364,97 грн додається. Згідно записів журналу рапортів, реєстрація рапорту солдата ОСОБА_1 на отримання за 2025 рік допомоги для вирішення соціально-побутових питань відсутня. Солдат ОСОБА_3 рапортом на отримання допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік не звертався. В зв?язку з відсутністю підстав для нарахування та виплати матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік не отримував. При звільнені з військової служби солдату ОСОБА_1 відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19.02.2025 р. №53 були нараховані та здійснені всі виплати відповідно до чинного законодавства.
Відповідно до довідки розрахунку ОСОБА_1 від 19.02.2025 р. №2-60, грошове забезпеченя та одноразові додаткові виплати станом на 19.02.2025 р. складають 144 364,97 грн.
Позивач не погоджуючись із невиплатою йому грошового забезпечення з урахуванням заборгованості по матеріальній допомозі для вирішення соціально-побутових питань, грошової допомоги на оздоровлення та компенсації щорічної основної відпуски, звернувся до суду із цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд враховує наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, єдина система їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній та політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначені та врегульовані Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон №2011-XII).
Відповідно до частини другої статті 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно із з частиною 4 статті 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Відповідно до частин першої-другої статті 9 цього Закону держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності (частина четверта статті 9 цього Закону).
Щодо не виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні основної відпустки, суд зазначає наступне.
Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року №504/96-ВР Про відпустки (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Згідно із п.12 ч.1 ст.12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту №3551-ХІІ (далі Закон №3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Згідно статті 16-2 Закону України «Про відпустки» №504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А 1 групи.
Приписами ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги - використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Згідно з частинами 1, 2, 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців, які проходять базову військову службу, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.
Щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу прямого начальника, уповноваженого Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, керівниками правоохоронних органів та керівниками розвідувальних органів України, щорічна основна відпустка за минулий рік надається в першому кварталі наступного року, якщо раніше її не було надано.
Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
Абзацом 3 пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах 1 та 2 цього пункту, військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується групова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Оскільки право на додаткову відпустку у позивача виникає з моменту отримання статусу учасника бойових дій, то, відповідно, і право на грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учасника бойових дій у позивача виникає також з моменту отримання ним статусу учасника бойових дій.
Так, постановою від 21 серпня 2019 року Великої Палати Верховного Суду, за результатами розгляду зразкової справи №620/4218/18 (Пз/9901/4/19), зроблено правовий висновок: «відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197, у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки».
Отже, з урахуванням норм чинного законодавства, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби, їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону №504/96-ВР та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону №3551-XII.
При цьому, позивач зазначає, що йому невиплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні основної щорічної відпустки.
Згідно витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 19.02.2025 р. №53 зазначено виплатити позивачеві грошову компенсацію:
- за невикористані дні основної щорічної відпустки із розрахунку 23 доби за 2022 рік, 20 діб за 2023 рік, 30 діб за 2025 рік.
- за 14 діб невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2023 рік 14 діб, за 2024 рік 14 діб та за 2025 рік 14 діб.
Разом з тим, відповідно до розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за 2022 р. – 2025 р. загальна нарахована та виплачена сума компенсації складає 51119,47 грн., та загальна нарахована та виплачена сума компенсації за відпустку, як учаснику бойових дій за 2022 р. – 2025 р. складає 29411,20 грн.
Крім того, як слідує з матеріалів справи, у сторін відсутній спір щодо кількості днів основної та додаткової відпусток, зазначених у наказі командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 19.02.2025 р. №53. Вказаний наказ повністю або в частині позивачем не оспорюється.
Таким чином, суд доходить висновку, що відповідач в спірних правовідносинах діяв з дотриманням норм чинного законодавства України, нарахував до виплати позивачу грошову компенсацію за невикористані дні відпустки.
Проте, як зазначає позивач, вказані виплати він не отримав.
У зв`язку із відсутністю доказів виплати позивачу компенсації за невикористані календарні дні основної та додаткової відпустки учасника бойових дій за 2022 р. – 2025 р., суд вважає задовольнити позовні вимоги в цій частині.
Щодо грошової допомоги на оздоровлення, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.
Згідно з частиною 3 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям виплачуються, зокрема, грошова допомога на оздоровлення в порядку і розмірах, що визначаються законодавством України.
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затверджено наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197 (далі - Порядок №260).
Згідно з пунктом 2 розділу І Порядку №260 грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать, зокрема, грошова допомога для оздоровлення.
Виплата грошової допомоги для оздоровлення встановлена розділом XXIII Порядку №260, пунктами 1 та 2 якого передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям у разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості, або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулі роки), або без вибуття у відпустку (за їх рапортом протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги.
Військовослужбовцям, звільненим з військової служби, які мали право на грошову допомогу для оздоровлення та не отримали її протягом року, виплата цієї допомоги здійснюється на підставі наказу командира військової частини про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, в якому оголошується про її виплату.
З огляду на вище викладене, суд приходить до висновку, що грошова допомога для оздоровлення належить до одноразових додаткових видів грошового забезпечення та надається військовослужбовцям, які набули право на отримання щорічної основної відпустки. Підставою для виплати допомоги на оздоровлення є або рапорт військовослужбовця, або подія вибуття військовослужбовця у щорічну основну відпустку повної тривалості (у другу частину основної щорічної відпустки). При цьому грошова допомога на оздоровлення може надаватися військовослужбовцю без вибуття у відпустку. Саме в такому випадку грошова допомога на оздоровлення надається за рапортом військовослужбовця протягом поточного року.
Як встановлено судом, у наказі командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 19.02.2025 р. №53 зазначено, що грошова допомога на оздоровлення відповідно до розділу ХХІІІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деким іншим особам, (зі змінами), в розмірі місячного грошового забезпечення за 2025 рік не отримував. Виплатити грошову допомогу на оздоровлення за 2025 рік.
Разом з тим, відповідно до розрахунку при звільненні ОСОБА_1 нараховано грошову допомогу на оздоровлення у розмірі 21 008 грн.
Проте, як зазначає позивач, вказані виплати він не отримав.
У зв`язку із відсутністю доказів виплати позивачу грошової допомоги, суд вважає задовольнити позовні вимоги в цій частині.
Щодо не виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, суд зазначає наступне.
Відповідно до абз. 3 п. 242 «Положення про походження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Згідно з п. 1, 2, 7, 9 розділу XXIV «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом Міністерства оборони України 07.06.2018 №260 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
Розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.
До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
Пунктом 9 Розділу XXIV Порядку виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.
Із наведеного вбачається, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, який виплачується один раз на рік за рапортом військовослужбовця, який проходить службу, на підставі наказу командира військової частини, у разі наявності фонду грошового забезпечення.
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, що позивач звертався до командира військової частини із відповідним рапортом та наданням необхідних доказів про виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань.
Оскільки позивач був звільнений з військової служби 19.02.2025 р. та, як наслідок, втратив статус військовослужбовця, то доводи позивача щодо наявності права на отримання такої допомоги за 2025 рік, є необґрунтованим.
Щодо строку звернення до суду, суд вважає за необхідне зазначити про наступне.
Відповідно до частин 1, 3 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Як вбачається зі змісту прохальної частини позовної заяви, позивач оскаржує не виплату йому при звільненні грошового забезпечення з урахуванням заборгованості по матеріальній допомозі для вирішення соціально-побутових питань, грошової допомоги на оздоровлення та компенсації щорічної основної відпуски. Тобто, спір виник у зв`язку з невиплатою грошового забезпечення у неналежному розмірі при звільненні.
Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
При цьому слід зазначити, що у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці осіб, які перебувають на публічній службі, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення статті 233 КЗпП України мають перевагу у застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України, якою установлено місячний строк для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Практика Верховного Суду з указаного питання є сталою та послідовною, та викладена, зокрема, у постановах від 27 грудня 2024 року у справі №420/15311/23, від 25 квітня 2023 року у справі №380/15245/22, від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21 тощо.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23 зазначила, що стаття 233 КЗпП України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Указана норма поширює свою дію на всіх працівників і службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.
З огляду на викладене суд вважає помилковим твердження представника відповідача щодо застосування до спірних правовідносин положень частини п`ятої статті 122 КАС України, якою передбачено місячний строк звернення до суду, оскільки застосуванню підлягає стаття 233 КЗпП України.
Так, за правилами частин першої, другої статті 233 КЗпП України (в редакції, що діяла до 19 липня 2022 року) працівник міг звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин (далі - Закон № 2352-ІХ) запроваджено ряд змін у трудовому законодавстві, зокрема, положення частини другої статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції: Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Закон України № 2352-ІХ та, відповідно, і нова редакція статті 233 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.
Верховний Суд неодноразово вже висловлював правову позицію щодо застосування приписів статті 233 КЗпП України як до, так і після змін, запроваджених Законом № 2352-IX.
Так, Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 21 березня 2025 року по справі № 460/21394/23, вирішуючи питання щодо застосування статті 233 КЗпП України в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати, дійшов висновку, що якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України в редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин) ( пункт 65.1. Постанови).
Як встановлено судом, предметом оскарження у даній справі є незгода позивача із нарахованим йому грошовим забезпеченням при звільненні 19.02.2025 р., тобто спірні правовідносини охоплюють період після 19 липня 2022 року, які підлягають правовому регулюванню згідно з положеннями статті 233 КЗпП України у редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин, згідно якої: із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, працівник має право звернутися до суду в тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Ураховуючи щомісячний характер нарахування та виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, правовідносини щодо невиплати сум грошового забезпечення регулюються приписами частини першої статті 233 КЗпП України (була чинна в спірний період), яка початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову пов`язує з днем, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Так, за приписами пункту 1 розділу ХХХІ Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 20.07.2018 №623 при переміщеннях по службі, переведеннях, а також при звільненні осіб рядового і начальницького складу фінансовий підрозділ (бухгалтерія) зобов`язаний забезпечити їх усіма належними видами грошового забезпечення і про виплачені суми зробити відповідні записи в грошовому атестаті.
Форма грошового атестата встановлена додатком 4 Інструкції та передбачає відображення в атестаті розміру фактично виплаченого грошового забезпечення особі рядового та начальницького складу за останній період служби (в межах місяця, за який проводиться виплата) з розбивкою по видах; зазначення у відсотках розмірів надбавок та доплат, що були фактично встановлені особі відповідно до чинного законодавства (наказів керівника органу управління (підрозділу)); одноразові грошові виплати особі, які були здійснені протягом поточного року, із зазначенням назви одноразової виплати (допомога для оздоровлення, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань тощо) та фактичної суми виплати, а також грошове забезпечення, що виплачувалось особі за останньою штатною посадою за повний місяць служби.
Отже, грошовий атестат за своєю правовою природою є документом про остаточний розрахунок з особою рядового та начальницького складу служби цивільного захисту у день її виключення зі списків особового складу управління та підтверджує виплату належних йому складових грошового забезпечення саме на цей день, водночас грошовий атестат не містить інформацію про нараховані та виплачені суми грошового забезпечення з розшифровкою за його складовими за минулі періоди служби.
Верховний Суд у постанові від 29.12.2025 у справі №580/9034/24 звертає увагу, що основним орієнтиром, який дозволив би однозначно визначати момент, з якого позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права на виплату належного йому розміру грошового забезпечення, є дата ознайомлення військовослужбовця з документом, що відображає фактичні суми нарахувань та виплат. Такий висновок узгоджується з висновками Судової палати у згаданій вище постанові від 21.03.2025 у справі №460/21394/23.
Чинне законодавство не передбачає форми такого документа та способу його доведення військовослужбовцю. Водночас такими документами можуть бути розрахункові листи, відомості про нараховане і виплачене грошове забезпечення, фінансові повідомлення або інші документи, які б розкривали зміст виплати грошового забезпечення (складові, їх розміри, утримання), які роботодавець зобов`язаний надати під час виплати грошового забезпечення та з яких працівник (військовослужбовець) може об`єктивно встановити розмір виплаченої йому суми, її складові та можливу неповноту виплат.
Саме з моменту ознайомлення з відповідним документом у військовослужбовця виникає реальна можливість і об`єктивна необхідність оцінити правильність здійснених нарахувань, виявити допущені порушення, що і буде усвідомленим сприйняттям особи наявності/відсутності порушеного права щодо належних виплат.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство належить застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Спеціальне законодавство не встановлює обов`язку роботодавця інформувати осіб рядового і начальницького складу цивільного захисту про суму нарахованого та виплаченого грошового забезпечення з розшифруванням за видами виплат. Саме тому, з огляду на відсутність такого регулювання у спеціальних нормах, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи загального трудового законодавства, які покладають на роботодавця відповідний обов`язок.
Так, положення статті 110 КЗпП України передбачають, що при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці:
а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат;
б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати;
в) сума заробітної плати, що належить до виплати.
Обумовлений приписами цієї статті обов`язок роботодавця забезпечує працівнику визначеність у нарахованих і виплачених сумах та, у разі виникнення спірних ситуацій, сприяє своєчасному захисту його трудових прав.
Зазначений підхід узгоджується і з міжнародними стандартами. Норми національного законодавства (стаття 110 КЗпП України) повністю відповідають положенням статті 14 Конвенції про захист заробітної плати 1949 року (№95), ратифікованої Україною 04.08.1961, яка передбачає необхідність ужиття ефективних заходів для забезпечення інформування працівників у належний і зрозумілий спосіб, зокрема, під час кожної виплати заробітної плати - про відомості щодо їхньої заробітної плати за відповідний період оплати праці, якщо такі відомості можуть змінюватися.
У розвиток положень Конвенції 95 Комітет експертів із застосування конвенцій та рекомендацій CEACR (МОП) сформував Рекомендацію щодо захисту заробітної плати 1949 року (№85), пункт 7 розділу IV якої конкретизує, що працівників слід інформувати під час кожної виплати заробітної плати про такі відомості, які стосуються відповідного періоду виплати та можуть зазнавати змін: валова сума нарахованої заробітної плати; усі відрахування, які були здійснені, із зазначенням підстав та їхнього розміру; чиста сума заробітної плати, що підлягає виплаті.
Отже, як норми національного законодавства, так і міжнародні стандарти покладають на роботодавця чіткий обов`язок забезпечити працівникові повну, своєчасну та зрозумілу інформацію про склад, розмір і підстави нарахування та виплати заробітної плати.
У постанові від 10.02.2022 у справі №420/13606/21 Верховний Суд дійшов висновку, що поняття «грошове забезпечення», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «заробітна плата», які використано у чинному законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, та охоплюється застосованим у частині другій статті 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці» (подібний за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27.03.2024 у справі №560/11102/23).
Отже, суд дійшов висновку, що посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду є необгрунтованим.
З урахуванням викладеного, враховуючи підтвердження обґрунтованості позовних вимог відповідними доказами, суд вважає, що позов належить задовольнити частково.
Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Відповідно до п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, а тому розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. 2, 5, 14, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ), третя особа: Регіональне управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (Військова частина НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) щодо не виплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_4 ) грошової допомоги на оздоровлення за 2025 рік та компенсацію за невикористані дні основної щорічної відпуски за 2022 р. – 2025 р.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) здійснити виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_4 ) грошової допомоги на оздоровлення за 2025 рік та компенсацію за невикористані дні основної щорічної відпуски за 2022 р. – 2025 р., з урахуванням виплачених сум.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Захарчук-Борисенко