Справа № 214/2587/25
Провадження № 2/211/296/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 квітня 2026 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого судді – Рагозіної С.О.,
при секретарі – Мариненко Е.П.,
без участі участі
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кривий Ріг цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган Опіки та піклування виконкому Довгинцівської районної в місті ради, Служба у справах дітей Саксаганської районної в місті ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України про визначення місця проживання дітей разом з батьком та встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який в послідуючому уточнив про визначення місця проживання дітей разом з батьком та встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він з 05.10.2013 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. В період шлюбу у них народилось двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 24.02.2020 року шлюб між ними розірвано.
Після розірвання шлюбу, він з колишньою дружиною домовилися, що діти будуть проживати разом з ним. 
Після початку військових дій на території України мати дітей ОСОБА_2 виїхала за кордон. 
Він вважає, що діти навіть під час дії воєнного стану мають виховуватися як за участі батька, так і за участі матері, але йому не зважаючи на наявність відстрочки, наданій у зв`язку з самостійним вихованням дітей було відмовлено у перетині кордону, тому як відсутнє рішення суду про визначення місця проживання дітей разом з ним. У зв`язку з чим він змушений звернутись до суду.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 на позовних вимогах наполягав, суду пояснив, що йому, щоб виїхати за кордон, з метою реалізації прав дітей, поправити здоров`я, необхідно рішення суду. Відповідачка не відмовляється допомагати матеріально, але спілкування дітей між ними не дуже часте.
Представник позивача адвокат Чепурнов В.І. на позовних вимогах наполягав, суду пояснив, що відповідачка вирішила себе реалізувати, самих дітей залишити вона не може. Позивач діє в інтересах дітей, щоб вони могли побачитися з матір`ю.
Відповідачка ОСОБА_2 до суду скерувала заяву про розгляд справи без її участі, проти позовних вимог не заперечує, повертатись на територію України, до закінчення війни вона не готова, матеріально дітям допомагає, вважає, що батько здатен самостійно виховувати їхніх спільних дітей.
Представник органу опіки та піклування Довгинцівської районної в місті ради, до суду надали заяву про розгляд справи без їх участі, при винесенні рішення покладаються на розсуд суду.
Представник органу опіки та піклування Саксаганської районної в місті ради до суду надали клопотання про долучення висновку про визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , при винесенні рішення покладаються на розсуд суду, зазначивши, що між батьками відсутній спір, щодо визначення місця проживання дітей.
Від Міністерства оборони України до суду надійшли письмові пояснення щодо позову, зазначивши, що сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них. При винесенні рішення покладаються на розсуд суду.
Вислухавши позивача, його представника, дослідивши матеріали справи та інші докази у справі, суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлені наступні обставини та правовідносини.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Діти зареєстровані та проживають разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно Висновку Саксаганської районної у місті ради про визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , керуючись інтересами дітей, оскільки між батьками відсутній спір, щодо визначення місця проживання дітей, покладаються на розсуд суду.
Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Статтею 5 Сімейного кодексу України встановлено, що держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.
Відповідно до ч. 1-2, 6-10 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.
У відповідності до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
За нормою статті 141 цього Кодексу мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ст. 153, ч. 1-3 ст. 157 СК України).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Аналогічні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 8, 11, 12, 15 ЗУ «Про охорону дитинства».
Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Лише у тому випадку, коли той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Тоді суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, що встановлено у ст. 159 СК України.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Доведення факту одноосібного виховання дітей батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дітей, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5972/22.
З матеріалів справи вбачається, що сторони дійшли згоди, що їхні малолітні діти будуть мешкати з батьком. 
Мати дітей батьківських прав відносно них у судовому порядку не позбавлялась. Належно підтверджених відомостей, що вона ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, судом не встановлено під час розгляду справи, навпаки, матеріально вона допомагає, що не заперечується самим позивачем.
У даній справі позивач просить встановити факт самостійного виховання ним дітей, що може мати негативні наслідки, як для матері дітей та використано для позбавлення її батьківських прав, так відповідно і для дітей, тому встановлення даного факту з формальних підстав не допустиме.
Щодо визначення місця проживання дітей разом з батьком.
Як встановлено судом при дослідженні доказів у справі, фактично спір щодо місця проживання дітей був ініційований батьком дітей, з яким, відповідно до позову, діти і так фактично проживали і від якого мати дітей не вимагала та не вимагає зміни їх місця проживання.
Також суд наголошує, що після звернення батька дітей до суду з позовом про визначення місця проживання дітей, відповідачка не заперечувала проти його задоволення, будь-яких належних доказів, які б свідчили про її бажання і волю щодо визначення місця проживання дітей із матір`ю суду не надала. Тобто фактично відповідач не заперечує, щоб суд ухвалив рішення про визначення місця проживання дітей з батьком, оскільки будь-яких належних доказів, які б свідчили про її бажання і волю щодо визначення місця проживання дітей із матір`ю суду не надала.
За встановлених обставин, суд не вбачає, щоб на день звернення із позовом до суду та на час розгляду справи по суті у позивача і відповідачки виник та існував реальний спір щодо місця проживання дітей, які, як встановлено судом, проживають із батьком, а мати дітей не вимагала від батька дітей змінити їх місце проживання, не порушувала у судовому порядку питання щодо відібрання дітей у позивача, не зверталася до суду з позовом про визначення місця проживання дітей разом з собою і не заперечує щодо проживання дітей з батьком.
На думку суду, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дітей має передувати спір між батьками дітей щодо місця їх проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дітей і з цього приводу між ними існує спір.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10.07.2024 у справі № 127/16211/23.
Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 10.12.2024 у справі № 299/8679/23.
За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність між сторонами спору про визначення місця проживання дітей, який би підлягав вирішенню судом на підставі статті 161 СК України, оскільки ні своїми діями, ні своєю поведінкою відповідачка не виявляє наміру чи бажання на даний час змінювати місце проживання дітей, які проживає разом із батьком, що свідчить про її згоду щодо місця проживання дітей і відсутність спору.
Отже, суд, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності, проаналізувавши норми матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги про визначення місця проживання дітей задоволенню не підлягає, оскільки встановлено відсутність між сторонами реального спору щодо місця проживання малолітніх дітей, які фактично проживають разом із батьком, відповідачка не заперечує проти такого проживання та не заявляє вимог про зміну місця проживання дітей, у зв`язку з чим підстави для судового втручання у зазначені правовідносини відсутні.
За приписами п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові, покладаються на позивача.
Оцінивши вищевказані докази по справі, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню в зв`язку з необґрунтованістю.
Керуючись ст. ст. 12,13, 141, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд -
В И Р І Ш И В:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган Опіки та піклування виконкому Довгинцівської районної в місті ради, Служба у справах дітей Саксаганської районної в місті ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України про визначення місця проживання дітей разом з батьком та встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей – залишити без задоволення.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, та набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя:	  	С. О. Рагозіна