ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2026 м. Дніпро Справа № 904/5142/24
Центральний апеляційний господарський суд у складі колег суддів:
головуючого судді: Віннікова С.В.(доповідач)
суддів: Левшина Г.В., Висоцький А.М. 
секретар судового засідання: Мошинець Ю.О.
за участю представників сторін:
від позивача: Канципа Є.С.;
від відповідача: Фірсова С.В.; 
розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОСЕРВІС" ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 11.05.2026 (суддя Бєлік В.Г., повний текст якої підписаний 12.05.2026) у справі №904/5142/24,
за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОСЕРВІС" 
про стягнення заборгованості за кредитним договором №4Т13826И від 18.12.2013 у розмірі 3 558 727,96 грн,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та ухвали суду першої інстанції

Акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, у якій просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОСЕРВІС" (далі - відповідач) заборгованість за кредитним договором №4Т13826И від 18.12.2013 у розмірі 3 558 727,96 грн., а також просить стягнути судові витрати, які складаються з 42 704,74 грн. судового збору.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2025 позов Акціонерного товариства комерційний банк задоволено, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “ТЕХНОСЕРВІС” заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 558 727,96 грн., а також витрати по сплаті судового збору 42 704,74 грн. Повне рішення складено та підписано 29.09.2025 року.
Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 16.04.2026 апеляційну скаргу ТОВ “ТЕХНОСЕРВІС” залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
21.04.2026 до суду через систему "Електронний Суд" від відповідача надійшла заява про розстрочення виконання рішення, у якій просить розстрочити виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2025р. у розмірі 3 558 727,96 грн. та судовий збір у розмірі 42 704,74 грн. Загальна заборгованість 3 601 432,70 грн. на 12 місяців з моменту затвердження графіку: 
1 місяць 50 000,00 грн. 
2 місяць 100 000,00 грн.
3 місяць 100 000,00 грн.
4 місяць 100 000,00 грн. 
5 місяць 300 000,00 грн.
6 місяць 350 000,00 грн.
7 місяць 370 000,00 грн.
8 місяць 400 000,00 грн. 
9 місяць 450 000,00 грн. 
10 місяць 450 000,00 грн.
11 місяць 460 000,00 грн. 
12 місяць 471 432,70 грн.
Разом: 3 601 432,70 грн.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі та вимог апеляційної скарги

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 11.05.2026 у справі №904/5142/24 у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОСЕРВІС" про розстрочення виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2025 у справі №904/5142/24 відмовлено.

Не погодившись із зазначеною ухвалою до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОСЕРВІС", в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 11.05.2026 року у справі № 904/5142/24. Винести нове рішення, розстрочити виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2025 року у справі №904/5142/24 строком на 12 місяців, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю “ТЕХНОСЕРВІС” сплачує Акціонерному товариству комерційний банк “ПРИВАТБАНК” грошові кошти щомісячно за графіком наведеним в прохальній частині заяви. 

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, оскільки прийнята судом першої інстанції з порушенням норм матеріального і процесуального права, та без повного встановлення обставин справи.
Скаржник вважає помилковим висновок суду про те, що розстрочення виконання рішення не може перевищувати одного року з дня його ухвалення (від 16.09.2025). Він наголошує, що вказане рішення набрало законної сили лише 16.04.2026 після апеляційного перегляду, а зміст ч. 5 ст. 331 ГПК України передбачає обчислення річного строку саме з моменту постановлення ухвали про розстрочення. Обмеження цього строку датою 16.09.2026 позбавляє боржника процесуального права на розстрочення через тривалість судового процесу, що суперечить принципам розумності та справедливості.
Також скаржник зазначає про недотримання судом балансу інтересів сторін та безпідставне відхилення доказів його скрутного фінансового стану. Офіційна звітність ТОВ «ТЕХНОСЕРВІС» підтверджує збитковість підприємства, основна діяльність якого (надання майна в оренду) суттєво ускладнена через регулярні обстріли м. Дніпро та загрозу руйнування будівель. Натомість АТ КБ «ПРИВАТБАНК» є стабільною фінансовою установою, а тому розстрочення боргу на 12 місяців не завдасть шкоди кредитору та відповідає практиці ЄСПЛ щодо допустимості короткострокових затримок виконання рішень.
Скаржник наголошує, що одноразове стягнення всієї суми або арешт рахунків призведуть до неминучого банкрутства підприємства. Водночас затвердження запропонованого графіка погашення дозволить зберегти господарську діяльність боржника та забезпечить реальне і повне виконання судового рішення. На підставі викладеного відповідач просить скасувати оскаржувану ухвалу від 11.05.2026 та ухвалити нове рішення, яким розстрочити виконання рішення суду на 12 місяців.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У запереченнях на апеляційну скаргу позивач зазначає, що оскаржувана ухвала є законною, обґрунтованою та ухваленою з повним дотриманням норм матеріального і процесуального права, а доводи скаржника вважає безпідставними та спрямованими на затягування процесу виконання судового рішення.
Позивач наголошує на правильності застосування судом першої інстанції імперативних приписів ч. 5 ст. 331 ГПК України, за якими строк розстрочення обмежений одним роком саме з дня ухвалення первісного рішення по суті спору від 16.09.2025. Відповідно, граничний строк для розстрочення закінчується 16.09.2026, тоді як скаржник просить надати його до травня 2027 року, що є прямим порушенням закону. Обчислення цього строку від дати апеляційного перегляду позбавлене правових підстав, оскільки постанова апеляційного суду не ухвалила нового рішення, а залишила первісне судове рішення без змін.
Крім того, позивач вказує на повну недоведеність винятковості обставин для надання розстрочки та неотримання судом жодних належних доказів скрутного фінансового стану чи відсутності майна боржника. Згідно з фінансовим звітом за 2025 рік, ТОВ «ТЕХНОСЕРВІС» веде активну господарську діяльність та отримало чистий дохід від оренди у розмірі 2 408 500 грн, що свідчить про наявність значних грошових потоків, які свідомо не спрямовуються на погашення боргу. Складний фінансовий стан підприємства позивач вважає комерційним ризиком, перекладення якого на позивача є недопустимим. Посилання скаржника на захист інтересів трудового колективу позивач вважає маніпулятивними, оскільки за звітністю середня кількість працівників підприємства становить одна особа сам директор.
Додатково позивач звертає увагу на суперечливу та недобросовісну процесуальну поведінку відповідача, який одночасно оскаржує рішення суду в касаційному порядку та намагається отримати розстрочку його виконання. При цьому ухвалою Верховного Суду від 18.05.2026 відповідачу вже було повністю відмовлено у зупиненні виконання судових рішень у цій справі через відсутність обґрунтованих підстав. На підставі викладеного позивач просить апеляційну скаргу ТОВ «ТЕХНОСЕРВІС» залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції від 11.05.2026 без змін.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.05.2026 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді – Віннікова С.В. (доповідач), судді Левшина Г.В., Висоцький А.М.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 25.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОСЕРВІС" ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 11.05.2026 по справі №904/5142/24. Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 24.06.2026 

У судове засідання 24.06.2026 з`явився представник відповідача, який підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити. 
Позивач у судовому засіданні 24.06.2026 заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив у її задоволенні відмовити. 

У судовому засіданні 24.06.2026 колегія суддів оголосила вступну та резолютивну частини постанови.

Встановлені судом першої та апеляційної інстанції обставини справи

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, Акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, у якій просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОСЕРВІС" (далі - відповідач) заборгованість за кредитним договором №4Т13826И від 18.12.2013 у розмірі 3 558 727,96 грн., а також просить стягнути судові витрати, які складаються з 42 704,74 грн. судового збору.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2025 позов Акціонерного товариства комерційний банк задоволено, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “ТЕХНОСЕРВІС” заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 558 727,96 грн., а також витрати по сплаті судового збору 42 704,74 грн. Повне рішення складено та підписано 29.09.2025 року.
Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 16.04.2026 апеляційну скаргу ТОВ “ТЕХНОСЕРВІС” залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
21.04.2026 до суду через систему "Електронний Суд" від відповідача надійшла заява про розстрочення виконання рішення, у якій просить розстрочити виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2025р. у розмірі 3 558 727,96 грн. та судовий збір у розмірі 42 704,74 грн. Загальна заборгованість 3 601 432,70 грн. на 12 місяців з моменту затвердження графіку: 
1 місяць 50 000,00 грн. 
2 місяць 100 000,00 грн.
3 місяць 100 000,00 грн.
4 місяць 100 000,00 грн. 
5 місяць 300 000,00 грн.
6 місяць 350 000,00 грн.
7 місяць 370 000,00 грн.
8 місяць 400 000,00 грн. 
9 місяць 450 000,00 грн. 
10 місяць 450 000,00 грн.
11 місяць 460 000,00 грн. 
12 місяць 471 432,70 грн.
Разом: 3 601 432,70 грн.
Обґрунтовуючи заяву, відповідач посилається на сукупність обставин, а саме ступінь вини відповідача у виникненні заборгованості, предметом позову у справі № 904/5142/24 є стягнення заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 558 727,96 грн.
ТОВ “ТЕХНОСЕРВІС” зазначив. що володіє частиною будівлі, яка стара та потребує ремонту. Основна діяльність товариства надання в оренду власних приміщень. При цьому діяльність Товариства наразі є збитковою, що підтверджується фінансовою звітністю.
Так, у 2024 році збиток становив 451 000 грн., у 2025 - 109 100 грн. Основні витрати товариства – це плата за оренду землі, податок на нерухомість, інші податки та збори, комунальні послуги, в зимовий час опалення, ремонт, заробітна плата тощо.
Важкий фінансовий стан підприємства унеможливлює стягнення всієї суми заборгованості за судовим рішенням та призведе до банкрутства підприємства, звільнення працівників Товариства та залишення їх безробітними, втрати бюджетів усіх рівнів по сплаті податків Товариством тощо. 
Крім того, ТОВ “ТЕХНОСЕРВІС” повідомив про намір подання касаційної скарги на судові рішення у справі № 904/5142/24. У разі задоволення касаційної скарги з`являться обставини, що унеможливлять або значно ускладнять повернення стягнених з боржника коштів.
Арешт рахунків товариства у виконавчому провадженні також призведе до банкрутства товариства. Як зазначено у статті 115 КЗпП, заробітну плату слід виплачувати працівникам регулярно в робочі дні у встановлені строки, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Якщо день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Законодавець, діючи в інтересах працівників, як менш захищеної сторони трудових відносин, встановив, що оплата праці працівників підприємства здійснюється підприємством в першочерговому порядку, а всі інші платежі — після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Накладення ж арешту на рахунок відповідача, який призначений також і для виплати заробітної плати та інших виплат працівникам боржника, унеможливлює своєчасне здійснення таких виплат, що невідворотно призводить до порушення конституційних прав громадян, які працюють у ТОВ “ТЕХНОСЕРВІС”, в т.ч. на оплату праці.
ТОВ “ТЕХНОСЕРВІС” вважає, що розстрочення виконання рішення не порушує права та інтереси АТ КБ “ПРИВАТБАНК” (яке є стабільною фінансовою установою та має щорічні мільярдні прибутки) та не порушує саму сутність права, яке захищається пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (рішення ЄСПЛ у справі ІммобільяреСаффі проти Італії, заява N 22774/93, пункт 74).
Можливість виконання рішення суду з урахуванням розстрочення дозволить уникнути банкрутства підприємства, внаслідок арешту його майна в процесі примусового виконання рішення суду.
Розстрочення виконання рішення строком на один рік наддасть можливість ТОВ “ТЕХНОСЕРВІС” акумулювати кошти саме задля мети виконання рішення по справі № 904/5142/24 та не потягне за собою якихось негативних наслідків для АТ КБ “ПРИВАТБАНК”. За наявності фінансової можливості відповідач здійснить заходи дострокового виконання судового рішення.
У зв`язку з чим, відповідач просив суд розстрочити виконання рішення строком на 12 місяців.
Суд дійшов висновків, що відповідач у заяві не надав належних, допустимих та достовірних доказів відповідно до норм статей 76-79, 91 ГПК України на підтвердження наявності виключних та виняткових обставин. Належними доказами у даному випадку мали б бути повні виписки про рух коштів по всіх банківських рахунках відповідача, докази відсутності ліквідного майна, на яке можна звернути стягнення, а не лише посилання на збитковість.
Більше того, особа, яка подає заяву про розстрочення, повинна не лише довести поточні труднощі, а й повідомити суду та підтвердити доказами, що такі обставини зникнуть за час, на який надається розстрочення. ТОВ “ТЕХНОСЕРВІС” не надав жодних доказів того, що запропонований ним графік, згідно з яким виплати різко зростають до 471 432,70 грн у останній місяць, буде гарантовано виконаний. 
Суд не прийняв до розгляду припущення відповідача про майбутню платоспроможність.
Відсутність обґрунтування того, що фінансовий стан підприємства зміниться в майбутньому після можливого розстрочення і надасть змогу виконати рішення в повному обсязі, є самостійною підставою для відмови у задоволенні заяви. Також, посилання на складний економічний стан підприємства не є безумовною підставою для розстрочення виконання рішення суду.
З огляду на вище наведені обставини, з урахуванням принципів розумності, балансу інтересів сторін та права на справедливий судовий розгляд, яке може бути порушене у випадку довготривалого невиконання рішення суду, суд вважає, що заява Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОСЕРВІС" про розстрочення виконання рішення у справі №904/5142/24 не містить належних та допустимих доказів на підтвердження викладених в ній обставин, а викладені в ній обставини не є винятковими.
У зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що не вбачає правових підстав для розстрочення виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2025 у справі №904/5142/24 та відмовив у задоволенні заяви.
За наслідками розгляду позову Господарським судом Дніпропетровської області прийнято оскаржуване рішення у даній справі. 

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції

Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
Колегія суддів констатує, що причиною звернення з апеляційною скаргою стала незгода позивача з оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції повністю та вимога скасувати ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 11.05.2026 року у справі № 904/5142/24. Винести нове рішення, розстрочити виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2025 року у справі №904/5142/24 строком на 12 місяців, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю “ТЕХНОСЕРВІС” сплачує Акціонерному товариству комерційний банк “ПРИВАТБАНК” грошові кошти щомісячно за графіком наведеним в прохальній частині заяви. 

Розглянувши апеляційну скаргу, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 331 ГПК України передбачено порядок вирішення питання про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, зміна способу та порядку виконання судового рішення.
Так, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця ( у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.
Положеннями ч. 3 ст. 331 ГПК України передбачено, зокрема, що підставою для відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини Відповідача у виникненні спору; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови (ч. ч. 4, 5 ст. 331 ГПК України).
Вказана норма визначає процесуальну можливість вирішення питань, пов`язаних із проблемами, що виникають під час виконання рішення господарського суду. У процесі виконання рішення ймовірне виникнення обставин, що ускладнюють виконання чи роблять його неможливим.
При цьому згоди сторін на вжиття заходів, передбачених ст.331 ГПК України, ця норма не вимагає, і господарський суд законодавчо обмежений конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення, який не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення.
Проте, як зазначено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.03.2018 у справі №910/8153/17, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини Відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, тощо. Таким чином, законодавець у будь-якому випадку пов`язує відстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об`єктивними, непереборними, винятковими обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. При цьому положення ГПК України не містять визначеного переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. Тому суд повинен оцінити докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 86 такого кодексу. Відповідно до вказаної статті господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. З урахуванням наведеного, суд самостійно вирішує питання стосовно достовірності доказів, достатності їх для винесення рішення, істинності відомостей, які містяться в доказах.
Одночасно, необхідно враховувати, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави ( п.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 р. № 18-рп/2012 ); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом ( п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 р. № 11-рп/2012 ); відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19.03.1997 р., п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II ); за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 ст. 6 Конвенції права ( див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії", № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V ).
З огляду на те, що існування заборгованості, підтверджене обов`язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, "легітимні сподівання" на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить "майно" цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції ( рішення у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008), то з метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку чи розстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити: 1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами; 2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація "потерпілій стороні" за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми; 3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача як "потерпілої сторони"; 4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.
Тобто, у цьому контексті для виправдовування затримки виконання рішення суду недостатньо лише зазначити про відсутність у боржника коштів. Обов`язково мають враховуватися і інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення.
Водночас, оскільки п. 1 ст. 6 Конвенції захищає виконання остаточних судових рішень, вони не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (рішення ЄСПЛ у справі "Горнсбі проти Греції", у справі "Бурдов проти Росії", у справі "Ясюнієне проти Литви").
Складне фінансове становище відповідача, яким обґрунтована винятковість обставин, що ускладнюють виконання судового рішення, з урахуванням того, що господарська діяльність здійснюється ним на власний ризик, не може бути безумовною підставою для надання відстрочення виконання судового рішення; при цьому, відстрочення виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника (постанова Верховного Суду від 15.03.2018. у справі №910/8153/17).
Наведені відповідачем обставини не свідчать про неможливість виконання рішення суду у даній справі, а лише відображають поточну підприємницьку діяльність заявника, що не є обставинами, з якими закон пов`язує можливість відстрочення виконання судового рішення, а обставини, на які посилається підприємство у заяві, лише вказують на несприятливість виконання рішення суду для нього у цей час та можливість настання негативних наслідків у зв`язку з цим.
При цьому, фінансове становище відповідача є результатом його власної підприємницької діяльності, у ході якої відповідач мав планувати свої видатки на погашення заборгованості, оскільки було обізнане про строк настання її погашення.
Сама по собі збитковість підприємства боржника та посилання на стабільний фінансовий стан АТ КБ «ПРИВАТБАНК» також не є безумовними підставами для розстрочення виконання рішення суду. Відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України, господарська діяльність здійснюється відповідачем на власний ризик. Невдале ведення бізнесу чи поточна відсутність прибутків є комерційними ризиками боржника, перекладення яких на стягувача шляхом затримки виконання рішення є недопустимим і порушує матеріальний баланс інтересів сторін. 
Також, при вирішенні питання про надання відстрочки необхідно врахувати, що спір у даній справі виник саме з вини відповідача у зв`язку з несвоєчасною сплатою відповідних платежів.
При наданні розстрочення строком на 12 місяців, фактична затримка розрахунку відповідача перед позивачем збільшиться. Позивач не матиме можливості користуватися своїми грошовими коштами без отримання будь-якої компенсації, оскільки невиконання грошового зобов`язання за наявності судового рішення про задоволення вимог позивача з розстроченням не призводить до наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України за період такого розстрочення та останній понесе збитки від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в економіці країни.
У цьому зв`язку доводи апелянта не мають під собою підґрунтя.

Колегія суддів також вважає, що доводи скаржника про те, що річний строк розстрочення за ч. 5 ст. 331 ГПК України має обчислюватися з моменту винесення ухвали про розстрочення або з дня набрання рішенням законної сили помилковим та суб`єктивним тлумачення імперативних приписів процесуального закону. Законодавець чітко встановив, що розстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. Під цим поняттям розуміється саме первісне судове рішення по суті спору, на підставі якого видається виконавчий документ, в даній справі 16.09.2025. Сама по собі тривалість апеляційного перегляду справи не зупиняє перебіг цього строку та не створює правових підстав для його продовження судом, оскільки межі річного строку є законодавчо обмеженими, а запропонований скаржником графік до травня 2027 року прямо порушує граничні часові межі, встановлені ч. 5 ст. 331 ГПК України.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що безпекова ситуація в регіоні та ризики, пов`язані з військовою агресією, мають загальний характер і впливають на всіх суб`єктів господарювання. Скаржником не надано доказів прямого фізичного руйнування його майна чи знищення орендованих площ внаслідок обстрілів, що унеможливило б ведення господарської діяльності. Наведені обставини відображають загальні несприятливі умови для ведення бізнесу в країні, що не є винятковими обставинами в розумінні ст. 331 ГПК України для конкретного боржника. Старість будівлі відповідача та необхідність її ремонту є його внутрішніми господарськими питаннями, які мали плануватися ним самостійно і не можуть виправдовувати невиконання грошового зобов`язання перед кредитором.
Колегія суддів відхиляє твердження про «вину банку» у зв`язку з пред`явленням позову через 7 років після нарахування винагороди. Звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості в межах строків позовної давності є законним правом кредитора на захист своїх порушених прав. Обрання моменту для пред`явлення позову та тривалість досудового періоду не є порушенням закону з боку позивача і не звільняє боржника від обов`язку повернути кошти. Навпаки, відповідач тривалий час користувався грошовими коштами банку та не вживав заходів для добровільного врегулювання боргу, що свідчить про те, що спір виник саме внаслідок недобросовісної поведінки самого боржника.
Доводи скаржника про безпідставність вимог щодо надання банківських виписок повністю суперечать нормам процесуального права щодо тягаря доказування (ст. 74 ГПК України). Для того щоб суд міг оцінити реальність виконання запропонованого графіка, заявник повинен довести свій поточний майновий стан, у тому числі відсутність коштів для одноразового платежу та наявність джерел для майбутніх виплат. Посилання скаржника на проведення ним переговорів щодо отримання позики чи кредиту не є належним доказом спроможності виконувати графік, оскільки, як визнає сам апелянт у скарзі, жодних договорів на момент розгляду заяви підписано не було. 
Таким чином, з урахуванням положень наведених вище норм та зазначених обставин справи, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для розстрочення виконання рішення.
Позивач та відповідач несуть однакову економічну відповідальність за свої дії та ризики настання несприятливих наслідків у результаті тих чи інших дій, які суб`єкт господарювання повинен розраховувати самостійно та приймати рішення про вчинення / невчинення таких дій.
З огляду на викладене, доводи скарги не знайшли підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Підсумовуючи вищенаведене, судова колегія вважає, що викладені у апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування рішення місцевого господарського суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права, що у сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006).
Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі Центральний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006" Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.
Отже, доводи заявника апеляційної скарги про неповне з`ясування обставин справі, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права не знайшли свого підтвердження.
За змістом ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала місцевого господарського суду зміні або скасуванню.

Судові витрати

Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати скаржника щодо сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 275, 276, 281-283 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОСЕРВІС" залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 11.05.2026 по справі №904/5142/24 залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова складена та підписана 29.06.2026.

Головуючий суддя С.В. Вінніков

Суддя Г.В. Левшина

Суддя А.М. Висоцький