Справа № 345/6850/25 
Провадження № 22-ц/4808/1144/26
Головуючий у 1 інстанції Кулаєць Б. О. 
Суддя-доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючого судді Баркова В. М.,
суддів:   Луганської В. М.,
Максюти І. О.,
секретар:  Петрів Д. Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08 травня 2026 року в складі судді Кулаєць Б. О., ухвалене в місті Калуш Івано-Франківської області в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: НОМЕР_1 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ), про встановлення факту проживання однією сім`єю та перебування на утриманні,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2025 року заявник ОСОБА_1  звернувся до суду із заявоюпро встановлення факту проживання однією сім`єю та перебування на утриманні.
Заяву обґрунтовано тим, що він є братом загиблого ІНФОРМАЦІЯ_1 військовослужбовця ОСОБА_2 . З останнім заявник проживав разом, та вів спільний побут. Більше того, ОСОБА_2 матеріально підтримував заявника, у зв`язку з наявною у нього та його дружини інвалідністю.
Як член сім`ї загиблого брата, у відповідності до норм закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови КМУ від 28.02.2022 № 168 «Про питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейських та їх сім`ям під час дії воєнного стану», заявник, як єдиний родич померлого, 25 березня 2025 року подав до зацікавленої сторони у справі НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України заяву про виплату одноразової грошової допомоги. Тривалий час відповідей від представників військової частини не надходило.
Однак, після кількох телефонних нагадувань 09 червня 2025 року, уповноважені особи військової частини повідомили заявника про те, що його документи повернуті на доопрацювання, в зв`язку з відсутністю рішення суду, що підтверджує факт перебування на утриманні та проживанні однією сім`єю зі загиблим братом ОСОБА_3 . Надана військовій частині довідка Журавненської селищної ради № 697/06-1/02-26/вих-25 від 14.03.2025 про факт проживання з братом однією сім`єю та перебуванні в нього на утриманні до уваги прийнята не була.
Вважаючи відмову зацікавленої сторони прийняти до уваги вищевказану довідку незаконною, він звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду (за місцем знаходження НОМЕР_1 прикордонного загону) з адміністративним позовом про визнання цієї відмови протиправною. Рішенням суду у справі № 580/9149/25 від 30 жовтня 2025 року в задоволенні його позову відмовлено. Черкаський окружний адміністративний суд мотивував своє рішення тим, що згідно п. 10 Порядку затвердженого Постановою КМУ № 975 від 25 грудня 2013 року, до заяви на отримання одноразової допомоги передбачено подання документу, що підтверджує факт перебування на утриманні. Таким документом є лише відповідне рішення суду цивільної юрисдикції.
У зв`язку з цим заявник звернувся до суду із заявою у якій просив встановити факт його спільного проживання однією сім`єю із загиблим братом ОСОБА_2 та перебуванні на його утриманні.
Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08 травня 2026 року у задоволені заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні заяви суд виходив з того, що заявник не підтвердив належними, допустимими, достовірними та в сукупності достатніми доказами факт спільного проживання однією сім`єю з братом ОСОБА_2 , а саме: наявності у них спільного побуту та виникнення між ними у зв`язку з цим взаємних прав та обов`язків, притаманних сім`ї, тобто реальність сімейних відносин, а також факт його перебування на утриманні у брата, що полягає в тому, що він систематично отримував від ОСОБА_2 допомогу, яка була для нього постійним і основним джерелом засобів для існування.
Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким заяву задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд відмовляючи у задоволенні заяви не взяв до уваги наявні у справі докази його проживання з братом однією сім`єю, зокрема акту виданого Калуською міською радою про проживання померлого брата у квартирі апелянта без реєстрації, копії виписок про переказ Сергієм коштів на рахунок заявника, довіреності на представництво інтересів брата, тощо.
Крім того, юридичний факт такого проживання фактично вже встановлено, що підтверджується довідкою Журавненської селищної ради Стрийського району від 14 березня 2025 року, в якій вказано, що заявник та померлий брат проживали однією сім`єю, мали взаємні права та обов`язки, вели спільне господарство.
Судом не враховано, що до смерті брата останній постійно матеріально допомогав заявнику, оскільки його пенсія, як особи з інвалідністю другої групи є меншою прожиткового мінімуму і такої не вистачає на купівлю ліків для нього та його дружини, яка має інвалідність третьої групи. Відповідно брат ОСОБА_3 маючи набагато вищі доходи фактично утримував їх двох. Його доходи від праці за кордоном, а згодом у війську були достатньо високими, щоб надавати їм матеріальну допомогу, сплачувати комунальні послуги, купляти продукти, речі домашнього вжитку, тощо, а відтак висновки суду про відсутність доказів спільного проживання апелянта та брата однією сім`єю є помилковими.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Представник НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений судовою повісткою, тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без його участі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення заявника ОСОБА_1 , який просив скаргу задовольнити, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 25 березня 2025 року ОСОБА_1 звернувся зі заявою до начальника НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України, в якій просив призначити та виплатити йому одноразову грошову допомогу, як члену сім`ї, що перебував на утримані у свого рідного брата ОСОБА_2 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 загинув під час захисту Батьківщини (а.с. 7).
Листом начальника НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) повідомлено ОСОБА_1 , що комісією з питань виплати одноразової грошової допомоги НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону (далі – комісія) було розгляну його документи щодо виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» в зв`язку зі загибеллю його брата старшого солдата (посмертно) ОСОБА_2 . За результатом розгляду поданих документів, комісія вирішила: подані ним документи для призначення одноразової грошової допомоги, передбаченої пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особами рядового начальницького складу, поліцейськими та їх сім`ями під час дії воєнного стану» в зв`язку з відсутністю документів, які підтверджують, що він перебуває на утриманні загиблого, а саме: довідки, що підтверджує факт перебування на утриманні померлого годувальника непрацездатних членів сім`ї наданої Центром надання адміністративних послуг відповідно до місця проживання або рішення суду, що підтверджує факт перебування заявника, який є членом сім`ї загиблого (померлого), на його утриманні, який визначається відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» – повернути на доопрацювання. Відповідь може бути оскаржена до вищого органу управління або суду (а.с. 8).
Заявнику ОСОБА_1 з 01 квітня 2009 року встановлена друга група інвалідності довічно, що підтверджується довідкою МСЕК № 238344 від 09 квітня 2009 року (а.с. 9).
Згідно з витягом з особової справи солдата ОСОБА_2 про склад сім`ї останній неодружений, у відомостях про близьких родичів військовослужбовця вказаний брат ОСОБА_1 (а.с. 10).
На ім`я ОСОБА_1 адресовано сповіщення № 87 від 18 жовтня 2023 року про те, що його брат солдат ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок бойових дій (а.с. 12), що підтверджується витягом з протоколу № 442 від 09 січня 2024 року (а.с. 13), свідоцтвом прос смерть серії НОМЕР_3 від 27 жовтня 2023 року (а.с. 11).
Згідно з витягом з наказу начальника НОМЕР_1 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України № 772-ОС від 30 жовтня 2023 року ОСОБА_2 виключено зі списків особового складу загону на всіх видів забезпечення у зв`язку зі смертю (а.с. 14).
Відповідно до довідки Журавненської селищної ради № 697/06-1/02-26/вих-25 від 14 березня 2025 року ОСОБА_1 постійно проживав без реєстрації однією сім`єю разом із своїм рідним братом ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки і жили за кошти ОСОБА_2 , який до служби у війську працював за кордоном та фактично до дня своєї смерті утримував свого брата ОСОБА_1 , який є особою з інвалідністю 2-ої групи. Інших спадкоємців та членів сім`ї в ОСОБА_2 не було (а.с. 15).
Згідно з актом про проживання особи без реєстрації місця проживання № 169 від 20 листопада 2024 року, складеного уповноваженим особами в присутності свідків, ОСОБА_2 , зі слів свідків, проживав за адресою АДРЕСА_2 до смерті зі своїм рідним братом ОСОБА_1 (а.с. 16).
Розмір пенсії ОСОБА_1 за період з червня 2024 року по листопад 2024 року становить 17 880 грн., що підтверджується довідкою про доходи (а.с. 17).
ОСОБА_4 з 01 листопада 2013 року встановлена третя група інвалідності довічно та розмір її пенсії за період зі січня 2023 року по грудень 2023 року становить 32 600 грн., що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК № 0225222 від 01 листопада 2013 року та довідкою про доходи (а.с. 18, 19).
Згідно з актом виконаних робіт (наданих послуг) № 7 від 27.06.2025, підписаним виконавцем Терлецьким В.В. та замовником ОСОБА_5 , останній прийняв послугу з виготовлення і монтажу гранітного пам`ятника, а також супутніх робіт (послуг) на загальну суму 96 050 грн. (а.с. 21).
07 грудня 2018 року ОСОБА_6 було видано паспорт громадянина України для виїзду за кордон (а.с. 25) та його було прийнято на тимчасовий облік у генеральному консульстві України в Кракові у період з 26 лютого 2020 року до 08 липня 2022 року (а.с. 29).
Також ОСОБА_6 надавалися візи до Польщі на період з 20 лютого 2016 року до 18 лютого 2017 року, з 31 березня 2017 року до 21 грудня 2017 року (а.с. 26, 27) та була видана карта побиту на строк з 02 вересня 2019 року по 08 липня 2022 року (а.с. 28).
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року по справі № 580/9149/25 в задоволенні позову ОСОБА_1 до НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено (а.с. 35-37).
22 квітня 2026 року приватним нотаріусом Лесюком П. В. посвідчено довіреність, згідно з якою ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_1 на представництво його інтересів (а.с. 38).
Відповідно до декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, від 20 лютого 2023 року пацієнт ОСОБА_2 зазначив довіреною особою для повідомлення у разі настання екстреного випадку з ним ОСОБА_1 (а.с. 39).
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 померла його дружина ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвами про смерть серії НОМЕР_4 від 06.11.1984, № НОМЕР_5 від 15.10.2021 та свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_6 від 20.02.1971 (а.с. 48-50).
ОСОБА_1 з 06.08.2025 по 12.08.2025 перебував на стаціонарному лікуванні та 08.08.2025 йому було проведено операцію, що стверджується витягом з медичної карти стаціонарного хворого № 12187 від 12.08.2025 та скеруванням на гістологічне дослідження (а.с. 51, 53).
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 7 ст. 19 ЦПК України).
Частиною першою статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору.
Згідно із ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч. 2 ст. 315 ЦПК України).
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб.
Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 червня 2024 року у справі № 753/21178/21 та від 11 вересня 2024 року № 335/4669/23.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зробила висновок, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів».
Звертаючись до суду із заявою, заявник просив, зокрема встановити факт проживання однією сім`єю із загиблим братом – військовослужбовцем ОСОБА_2 , який необхідний для вирішення питання щодо отримання статусу сім`ї загиблого військовослужбовця з метою отримання виплати одноразової грошової допомоги.
Згідно з абзацом 1 частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Тлумачення наведеної норми права вказує, що для визначення статусу сім`ї необхідно встановити три складові: особи спільно проживали; ці особи пов`язані спільним побутом; ці особи мають взаємні права та обов`язки (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21).
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.
Предметом доказування під час розгляду справ про встановлення факту проживання однією сім`єю є, передусім, сукупність обставин, що згідно із законом складають основні ознаки сім`ї: спільне проживання, пов`язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов`язків, що визначено частиною другою статті 3 СК України (постанова Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 383/821/22).
Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
При цьому предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).
Згідно зі статтями 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 81 ЦПК України).
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту належності особи до членів сім`ї військовослужбовця, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд виходив з того, що заявник не підтвердив належними, допустимими, достовірними та в сукупності достатніми доказами факт спільного проживання однією сім`єю з братом ОСОБА_2 , а саме: наявності у них спільного побуту та виникнення між ними у зв`язку з цим взаємних прав та обов`язків, притаманних сім`ї, тобто реальність сімейних відносин, а також факт його перебування на утриманні у брата, що полягає в тому, що він систематично отримував від ОСОБА_2 допомогу, яка була для нього постійним і основним джерелом засобів для існування.
Колегія суддів погоджується з зазначеним вище висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
На підтвердження факту спільного проживання разом зі своїм братом заявник надав, зокремавитяг з особової справи солдата ОСОБА_2 про склад сім`ї, довідку Журавненської селищної ради № 697/06-1/02-26/вих-25 від 14.03.2025, акт про проживання особи без реєстрації місця проживання № 169 від 20.11.2024, довіреність, згідно з якою ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_1 на представництво його інтересів.
Проте зазначені докази в своїй сукупності не доводять факту спільного проживання, ведення ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, придбання померлим майна в інтересах сім`ї та інших обставин, на підставі яких можливо було б встановити факт, що ОСОБА_2 був членом сім`ї ОСОБА_1 .
Що стосується долучених до апеляційної скарги копій заяв свідків від 13 березня 2025 року, то колегія суддів зазначає, що відповідно до постанови Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення спільного проживання однією сім`єю.
Крім того, померлому ОСОБА_2 07 грудня 2018 року було видано паспорт громадянина України для виїзду за кордон (а.с. 25) та його було прийнято на тимчасовий облік у генеральному консульстві України в Кракові у період з 26.02.2020 року до 08.07.2022 року (а.с. 29).
Також  ОСОБА_2 надавалися візи до Польщі на період з 20.02.2016 року до 18.02.2017 року, з 31.03.2017 року до 21.12.2017 року (а.с. 26, 27) та була видана карта побуту на строк з 02.09.2019 року по 08.07.2022 року (а.с. 28), що свідчить про його не проживання за місцем реєстрації заявника.
Відтак, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмовленої вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю, є необґрунтованими.
Також суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 , про встановлення факту перебування заявника на утриманні померлого брата ОСОБА_2 .
Частиною 5 статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Положеннями ч. 1 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі – одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби.
У статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на дату смерті ОСОБА_2 ) зазначено осіб, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, а саме: у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).
Згідно з пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (в редакції, чинній на дату смерті ОСОБА_2 ) сім`ям загиблих осіб, зазначених у пунктах 1-1-2 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, крім громадян Російської Федерації або Республіки Білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору.
Відповідно до ст. 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які самі одержували будь-яку пенсію, мають право перейти на нову пенсію.
Статтею 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що при вирішенні заяв про встановлення факту перебування на утриманні необхідно враховувати, що за загальним правилом право на пенсію в разі смерті годувальника мають непрацездатні члени сім`ї годувальника, які були на його утриманні. Непрацездатними членами сім`ї вважаються: а) діти, брати, сестри й онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали інвалідами до досягнення 18 років, при цьому брати, сестри й онуки - за умови, якщо вони не мають працездатних батьків; б) батько, мати, дружина, чоловік, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; в) один з батьків, або чоловік (дружина), або дід, бабуся, брат чи сестра, незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) зайнятий доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8 років, і не працює; г) дід і бабуся - в разі відсутності осіб, які за законом зобов`язані їх утримувати.
Згідно зі ст. 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення» члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то судам слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.
Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.
Таким чином, у спірних правовідносинах для встановлення факту перебування особи на утриманні померлого необхідно дослідили зазначені обставини в сукупності та враховувати, що одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів чи окреме проживання від померлого не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.
Даний правовий висновок викладено в Постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 210/343/19, Постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 520/6518/17, Постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 210/2422/16-ц.
У заяві ОСОБА_1 посилався на норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», та зазначав, що перебував на утриманні брата, у зв`язку з наявною у апелянта інвалідністю другої групи. Разом з тим, системне тлумачення вищевказаних норм свідчить, що статус утриманця надається лише тим членам сім`ї, які одночасно: належать до категорії непрацездатних осіб (ст. 30 Закону), перебували на утриманні померлого (ст. 31 Закону).
Відтак, факт наявності другої групи інвалідності заявника не є достатньою підставою для визнання апелянта утриманцем. 
Що стосується долучених до матеріалів справи квитанцій про переказ Романівим С. І. окремих грошових сум, то такий не є достатнім підтвердженням того, що військовослужбовець протягом життя взяв на себе обов`язок утримувати заявника та забезпечував його основні потреби. Відповідно до вимог закону, утримання має передбачати систематичність і сталість наданої допомоги, а також те, що ця допомога була основним і постійним джерелом засобів до існування для особи, яка претендує на статус утриманця.
Крім того, вказані квитанції не містять інформації про особу, на рахунок якої переказувалися кошти, як і не містять інформації, що перекази грошових коштів здійснені ОСОБА_2 на утримання свого брата.
Складення ОСОБА_2 довіреності на ім`я ОСОБА_1 лише підтверджує його волю на представництво його інтересів в державних органах і не свідчить про те, що ОСОБА_1  перебував на утриманні загиблого.
Надані ОСОБА_1 , та досліджені судом докази в їх сукупності не надають підстав для висновку про те, що заявник перебував на утриманні загиблого ОСОБА_2 .
Отже, відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду – без змін.
Керуючись статтями 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08 травня 2026 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 03 липня 2026 року.

Судді В. М. Барков

В. М. Луганська

І. О. Максюта